KritikaA nimfomániásEgy meg egy nem megyVarga Balázs
Trier filmje nem
botránykrónika, nimfomán hősnőjének története áldozathozatalra is kész
hősnőinek sorát a gazdagítja.
Lars von Trier filmjeit hagyományosan
megelőzi a hírük, és ez különösen így volt A
nimfomániás esetében. Az lett volna a meglepő, ha nem így történik, elvégre
egy szex-jelenetekkel és híres nevekkel zsúfolt film mindig jól mutat a
címlapokon meg a kommentfolyamokban. Főleg, ha olyan hatásos kampány előzi meg,
mint ezt. A szereplőket orgazmus közben mutató fotósorozat, az ütemesen érkező,
felcsigázó előzetesek és pletykák suspense-marketingje
kiben a várakozást, kiben a dühöt fokozta – ahogy annak lennie kell. A
felhajtás önmagában persze érdektelen lenne, múlandó pikantéria,
reklámszakemberek előjátéka, más semmi. A botrányhős címke sem mutat már túl
jól Trieren, legalábbis újat nem ad hozzá a szerzői imázsához. A nimfomániás azonban tényleg
iskolapéldája azoknak a téziseknek, hogy a szerzőiség kereskedelmileg is
érvényes fogalommá, mondhatni termékké vált, illetve hogy a legkülönfélébb
értelmezői közösségek és rajongói körök által generált előzetes, párhuzamos és
utólagos kontextusok végeláthatatlan hálózata mennyire meghatározó egyes
alkotások életében és a jelentéstermelésben. Lars von Trier filmjének nemcsak a
kampánya, hanem maga a film is akkurátusan épít ezekre a kontextusokra,
elvárásokra, támadási és értelmezési lehetőségekre. Olykor talán túlságosan is.
A nimfomániás ugyan nem Trier legjobb
műve, de messze több mint öncélú provokáció vagy egyszerű médiafelfújt. Jól
adagolt és okosan felépített film, egyszerre katalógusa és továbbgondolása az
életműnek. Az Antikrisztus és a Melankólia apokaliptikus és univerzális
víziói után Trier újra kézzelfoghatóbb társadalmi csapdákba zárja hősnőjét. A
most a mozikba került bő négyórás két rész tompított, csak félig szerzői
változat, és Trier nemsokára előáll a (szexben is) hardcore rendezői verzióval.
A vitára és a gondolkodásra azonban már a moziváltozat épp elég muníciót ad.
Trier kétségkívül a
kortárs film egyik legtudatosabb életműépítője, aki trilógiákban,
folytatásokban, sorozatokban, oda- és visszakapcsolásokban, nagy ívű
projektekben gondolkodik. A nimfomániás
az irodalmias elbeszélőformák iránti vonzalmának újabb tanújele. A címekkel
ellátott fejezetek, a visszaemlékezés formájában előadott élettörténet, a
szexuális kalandok krónikája, az epizódok közé ékelődő értelmező beszélgetések
filmek tucatja által is használt, alapvetően mégis irodalmi formákat, köztük
klasszikus libertinus erotikus regényeket idéző megoldások. Most nincs mindent
tudó narrátorunk, mint a Dogville
esetében. A szexfüggő Joe maga meséli el élettörténetét Seligmannek, az idősödő
értelmiséginek. A sikátorban talált, összevert, vérző arcú nő, aki nem akar
mentőket hívni, de elfogadja a segítséget és az invitálást egy csésze teára és
az enciklopédikus tudású, aszexuális férfi, aki nagyokat néz, hallgat, és
minden történethez hozzáfűz egy kommentárt. Ők ketten újabb variációk az egymás
ellenpólusaként működő férfi-nő párosok dinamikájára, illenek a sorba, amelyben
többek között az Antikrisztus
bűnhődést kereső Nője és terápiával kísérletező Férfija, vagy a Hullámtörés ágyhoz szegezett férje és az
ő kívánságait teljesítő Bess tartozik.
A nimfomániás hősnője persze
mérföldekre van az Aranyszív-trilógia (Hullámtörés,
Idióták, Táncos a sötétben) női karaktereitől. Pedig az ő történetének
második része is szenvedések története (jóllehet nem a krisztusi
szenvedéstörténet profanizált változata). Visszaemlékezéseiben végig bűnösnek
nevezi magát, bár nem magyarázza meg, miért, és beszélgetőtársa sem talál erre
magyarázatot. Trier non-komformista hőseinek és áldozat(ot hozó) női alakjainak
sorát Joe történetének önkeresés-narratívája gazdagítja. Mert A nimformániás alapvetően egyfajta női
identitás-történet, amelyben Joe a férfiközpontú társadalom normáival szemben
keresi és formálja önmagát. Elutasítja a társadalom által ráaggatott szerepet,
de nem azonosul a közösség kínálta lehetőségekkel sem – a csoportterápián
nem hajlandó magát szexfüggőnek nevezni, hanem csakis és következetesen
nimfomániásnak. Élete, története mindvégig a férfiközpontú, képmutató
társadalmi berendezkedéssel szemben formálódik. Ennyiben is élesen különbözik a
hagyományosan az ártatlan női főhős beavatásának és szexuális nevelődésének
motívumára épülő, klasszikus, férfiközpontú narratíváktól (és már csak ezért
sem lehetne A nimfomániást mondjuk a Szürke ötven árnyalatával közös nevezőre
hozni.)
A szex tehát, legalábbis részben, az
önfelszabadítás eszköze Joe történetében. Lehet mondani, hogy a film szinte az
összes olyan szexuális gyakorlatot felvonultatja, amely a pornófilmek kötelező
eleme, kezdve a „sima” szextől a maszturbációig, a hármas pozíciókon át a
leszbikus együttlétig, az orális és anális szexig. (Az orgia is csak a történet
logikája miatt maradt ki, mármint hogy Joe sztorijának nem az a lényege, hogy
egyszerre, egy időben legyen számtalan férfival, hanem hogy folyamatosan,
egymás után legyen új és új pasikkal.) Azonban ezeknek a gyakorlatoknak a
sorozata, a test használata, a szex megélése újraértelmeződik Joe történetében.
A szexfüggés motívuma a kortárs filmben többnyire
az érzelmi kiüresedés érzékeltetésére szolgál. Joe története azonban nem ezt a
mintázatot követi. Ő is magányos, mint mondjuk A szégyentelen hőse, és bár a motivációiról, hátteréről nem sokat
tudunk meg (az érzéketlen anya és a szentimentális apa kettőse kevés vonallal
megrajzolt típusfigura a háttérben), korántsem az érzelemmentes, mechanikus
működés jellemzi. Nem is sodródik, tudatosan választ utat magának. Az első rész
inkább az egyedül-lét és az autonómia-keresés, a második a magány és az
autonómia visszaszerzésének története. Az első rész hőse, a fiatal Joe
mindenfajta kötelmet levetkőző, önkereső, zabolátlan figura, aki számára a
test, az érzékiség, a szex az önkeresést és az önkiteljesítést szolgálja. Nem
véletlenül zajlik ez a történet a hetvenes évek kulisszái között (hogy miért
épp Angliában, az kevéssé indokolt), tehát a hatvanas évek szexuális
emancipációját követő évtizedben. Joe azonban hasonló cipőben járó, férfifaló
barátnői példáját sem akarja követni. Számára a szex nem arra való, hogy
féktelenül kitombolja magát a házasság előtt, és élesen tagadja, hogy a
szerelem a szex titkos összetevője lenne. Az első rész Joe-ja tehát nem pusztán
a férfiközpontú társadalmi renddel szegül szembe, hanem az ez ellen lázadó,
szabad szexet hirdető lánykommandótól is elkülönül. Joe önépítés-történetét a
film magányos, kevés boldogságot nyújtó történetként mutatja be – és ezt a
szálat fűzi tovább a sokkal borúsabb hangulatú második rész is.
A visszaemlékezésekből megformálódó Joe számára a
testi, érzéki felszabadulás, a másikkal való együttlét orgazmikus öröme és a
szerelem kölcsönösen kizárják egymást. Sőt, a szerelem megtapasztalása nem
pusztán az orgazmusra való képesség elvesztését jelenti, de ez indítja el Joe-t
azon az úton, amely a kiszolgáltatottság, az alávetettség és az erőszak
világába vezet. Miközben a története a
szerelem elleni hadjáratként mesélődik el, szerelmesként mutatja a film
boldognak. Szerelem
és szex azonban összeegyeztethetetlen egymással, az élvezet nélküli szex pedig
az önazonosság elvesztését, de legalábbis megbillenését is jelenti. Szerelmes,
de nem tud (el)élvezni, teherbe esik, pedig nem tervezték, és ezért is az
önkeresés-válságot okolja. Az anyaság és a családdá válás tehát megint csak az
önazonosság elvesztésével kapcsolódik össze. Az önkeresés nem önzés, viszont
drasztikus veszteségekkel jár A
nimfomániásban.
A Seligman által oly kedvelt (és a film által is
előszeretettel alkalmazott) egyszerű képleteket segítségül híva, Joe története
két művelet feszültségében formálódik. Mindkettő a szerelem sajátos
definíciója. Az első szerint a szerelem egyenlő az élvezet nélküli szex-szel,
míg a második szerint a szerelem = szex + féltékenység. És ez a két képlet nem
csak matematikailag nem egyeztethető össze.
A második részben Joe története tulajdonképpen
reakció-sorozat, amelyben a saját érzékeihez, az érzéki tapasztalatokhoz próbál
visszajutni. Ez az út azonban sötétebb, és a kiszolgáltatottság, a lemondás, az
elhagyás különböző kegyetlen fokozatain vezet végig. (Mindezt legsarkosabban
azok az éjszakai látogatások mutatják, amikor gyermekét otthon őrizetlenül
hagyva, a titokzatos K. szadomazo „rendelésein” vesz részt.) Joe drámája és
magánya jelentős részben abból fakad, hogy vagy nem akar egyenrangú, viszonzott
kapcsolatot, vagy egy ilyen kapcsolatban, szerelemben nem találja meg magát,
vagy pedig abból, hogy az egyenrangúnak gondolt kapcsolatról, barátságról
kiderül, hogy az a másik fél számára mégsem érdek nélkül való. A zárlat
látszólagos csavarja vagy csattanója nem felülírja, hanem inkább megerősíti a
történetet. A nimfomániás nem
feminista tételfilm, de nem is nőgyűlölő opusz. Önkeresés, szabadság,
felelősség, egyedüllét és magány paradoxonjait mutatja be. Egy határsértő nő
történetét egy patriarchális konvenciókkal teli világban. Arról beszél, hogy az
önazonosság, az egyediség korántsem olyan egyszerű, mint az egyszeregy. Talán
ezért is van, hogy néha az egy meg egy sem megy.
A nimfomániás 1-2. (The Nymphomaniac) – holland-belga-angol-német,
2013. Rendezte és írta: Lars
von Trier. Kép: Manuel Alberto Claro.
Szereplők: Charlotte Gainsburg
(Joe), Stacy Martin (A fiatal Joe), Stellan Skarsgård (Seligman), Shia LaBeouf (Jerôme), Jamie Bell (K), Willem Dafoe (L), Uma
Thurman (Mrs. H), Mia Goth (P), Sophie Kennedy Clark (B), Udo Kier (A pincér), Christian Slater (Joe apja), Connie Nielsen (Joe anyja). Gyártó: Zentropa. Forgalmazó: Vertigo Média. Feliratos. 244 perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 953 átlag: 5.39 |
![](buttons/bontas.gif) |
|