VilágűrfilmekPavel Parkhomenko: GagarinCsoda a sztyeppénSepsi László
Az űrhajós orosz, a mese amerikai.
Az esszéistaként és kritikusként is aktív Damon Knight vezette be
a „sense of wonder” fogalmát a science fiction értelmezésébe: eszerint a műfaj
éppúgy egyetlen speciális befogadói élményt céloz, mint például a horror,
mégpedig az ámulattal vegyes csodálat élményét. A „csoda érzete” annyiban
különbözik a jóval tágabb körben használt „fenségestől”, hogy a katartikus
ámulathoz a technológián keresztül vezet az út, a mikro- és makrokozmoszok
monumentalitását vagy az idő végtelenségét a tudományos-fantasztikus
történetekben űrhajók és időgépek teszik hozzáférhetővé. Ebben rejlik a modern
sci-fi egyik legnagyobb kihívása, hiszen szemben a horrorral vagy a fantasyvel,
meg kell birkóznia a korábban fantasztikumként elgondolt technológia megoldások
hétköznapivá, vagy legalábbis elérhetővé válásával. Míg a zsáner hibridizált
formáit, mint a science fantasy megannyi alműfaja, ez a veszély kevésbé
fenyegeti, a „kemény” sci-fi állandó versenyfutásban van a tudományos
fejlődéssel. Jurij Gagarin esetében így lesz például a Bradbury tollára
kívánkozó történetből a nép egyszerű gyermekéről, aki (űr)repülésre vágyik, bő
fél évszázad múltán nagyszabású életrajzi film.
Az orosz állami pénzből és a címszereplő családjának erkölcsi
támogatásával elkészült Gagarin hasonló
utat jár, mint a közelmúlt nagy költségvetésű orosz zsánerfilmjeinek legjava: a
hollywoodi mintát ellesve igyekszik átültetni a formulaszerű zsánermintákat a
helyi közegbe, ezzel jellegzetes feszültséget hozva létre a tengerentúli sablon
és az orosz kolorlokál között. A Fekete
villám antikapitalista szuperhősfilmje és az Éjszakai őrség moszkvai urban fantasyje után a Gagarin Az igazak és az Apolló 13 nyomdokain haladva dolgozza
fel az orosz űrprogram legdiadalmasabb epizódját, miközben promóciója – például
a plakátok és DVD-borítók – a Gravitációra
adott orosz válaszként pozícionálta a filmet. Ennek eredményeképp a Gagarin kettős természetű mozi: egyrészt
aprólékos biopic, amely a főhős
felkészülésének bemutatása és a flashbackekben felvillantott magánélete mellett
nem mond le a technológia csodájának science fictiontől örökölt ámulatkeltő
ábrázolásától sem, függetlenül attól, hogy ez az űrutazás esetében már
legkevésbé sem a fantasztikumon keresztül beteljesített ábránd. A cselekmény
egyetlen jól meghatározott csúcspont felé halad: Gagarin kilövése és száznyolc
perces űrsétája a földgolyó körül egyszerre egy életcél beteljesülése, és
lehetőség arra, hogy a főhős (és vele együtt a néző) a Vosztok-1 ablakából
megpillanthassa a Damon Knight-i értelemben vett csodát – a nap keskeny
félkörívét a kék bolygó mögött. De a Gagarin
– részben annak köszönhetően, hogy a címszereplő űrben tartózkodása a játékidő
elenyésző hányadát teszi ki – megkísérli mintegy szétteríteni az űrutazás
pátoszát a teljes filmszövegen. Mivel a főhős előéletét és készülődését
bemutató flashbackek többségükben semmitmondó közhelyek a „tisztes
szegénységről” és egy fakó románcról, Gagarin utazása sem kap olyan szimbolikus
jelentést, amely visszamenőleg bármiféle többlettel töltené fel ezeket a
képsorokat: Pavel Parkhomenko rendező ehelyett állandóan zúgó filmzenével és
nehézkes párbeszédekkel igyekszik súlyt és ünnepélyességet csempészni a tévére
készült életrajzi filmek formanyelvében megfeneklő jeleneteket.
Persze a Gagarin
egészének emelkedett hangvétele abból is fakad, hogy az első űrhajós
történetében a készítők a Szovjetunió kevés pozitívan mitologizálható életútját
vélték felfedezni. Ehhez ugyan el kellett hagyni a földet érés utáni évek
tragédiáit – a megromlott házasságot, Gagarin alkoholizmusát és gyanús
körülmények közt bekövetkezett halálos balesetét –, és életének csúcspontján
búcsút venni a karaktertől. Ezzel a Gagarin
az önbeteljesítés ugyanazon ideológiáját hordozza, mint a tengerentúli
sikersztorik legjava, amihez csupán azt kellene elhinnünk, hogy az
ötvenes-hatvanas évek Szovjetuniója a kemény munka ellenében éppoly bőséges
lehetőséget biztosított a társadalmi mobilitásra – a felemelkedésre egészen a
sztratoszféráig – és az egyéni álmok valóra váltására, mint a self-made man
kultuszát aktívan ápoló amerikai kultúra. Így hiába az űrutazás csodája, ha a
körítést mintha Ray Bradbury helyett egy fáradt pártfunkcionárius mondta volna
tollba.
GAGARIN (Gagarin, pervij v kozmosze) – orosz, 2014. Rendezte: Pavel
Parkhomenko. Írta: Andrej Dimitrov és Oleg Kapanec. Kép: Anton Antonov. Zene:
George Kallis. Szereplők: Jaroszlav Zsalnin (Gagarin), Mihail Filippov
(Korolev), Olga Ivanova (Valentina), Vlagyimir Szteklov (Kamanin), Szergej
Tezov (Karpov). Gyártó: Kremlin Films. Forgalmazó: Pannónia Entertainment /
Freeway Entertainment. Feliratos. 108
perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 377 átlag: 5.38 |
![](buttons/bontas.gif) |
|