Paranoia thrillerKortárs amerikai politikai thrillerekBelső ellenségekBenke Attila
A
Snowden-ügy óta az amerikai thrillerekben a társadalmat nem külső erők veszélyeztetik,
hanem a mindent látó háttérhatalom.
Magyarországon
2015-ben mutatták be Laura Poitras rendezőnő felkavaró dokumentumfilmjét, a Citizenfourt. Poitras művét eleinte
egyszerű oknyomozó riportnak szánta, azonban mikor az előkészületek közben
felkereste őt Citizenfour fedőnéven Edward Snowden, az amerikai Központi
Hírszerzés (CIA) és a Nemzetbiztonsági Ügynökség (NSA) egykori szakembere, a
rendezőnő dokumentumfilmje hirtelen történelmi jelentőségű politikai filmmé
érett. A még 2020-ig Oroszország politikai védelmét élvező Snowden megdöbbentő
információi a 2001. szeptember 11-i terrortámadások utáni világ szimbólumaivá
váltak. Persze tanulmányaikban Jürgen Habermas vagy Christopher Latsch már 2013
előtt is a privátszféra válságáról értekeztek, ám Edward Snowden állítása
szerint az internet, az okostelefonok és a digitális technika korában mindenki könnyen
lehallgatható a készülékekbe épített kamerákon, mikrofonokon és
helymeghatározókon keresztül. Alig harminc éve ért véget a hidegháborús
paranoia korszaka, ám a 9/11 utáni világban újfent nem érezheti magát
biztonságban nyugati ember, amíg van titka (magánélete) a hatalom előtt.
Az
amerikai, illetve hollywoodi filmek átalakulása is a 2000-es évek elején indult
meg, és a 2013-as NSA-botrány kirobbanásának környékén elszaporodtak a
politikai thrillerek a fősodorban. A 2010-es évek thrillerjeiben sokszor
nincsenek is a nyugati világon kívülről érkező terroristák, hanem különböző
háttérhatalmak küzdenek egymással, melyeknek az egyén kiszolgáltatottjává válik.
A kérdés csak az, hogy az ember képes-e valódi hőssé válni, és megtisztítani a
rendszert, vagy sziszüphoszi küzdelemben, abszurd hősként elbukik. Utóbbira a
legszemléletesebb példa Anton Corbijntól Az
üldözött (2014), de a trendhez csatlakozik a két legfrissebb politikai
thriller, A Bourne-rejtély (2002)
alkotójának, Doug Liman igaz történeten alapuló Barry Seal: A beszállító (2017) című filmje és a társadalomkritikus
műfajfilmekre szakosodott Michael Cuesta Amerikai
bérgyilkosa (2017).
Hidegháború újratöltve
A
2010-es években újra elszaporodnak a hidegháború alatt játszódó kémthrillerek
úgy, mint a Kémek hídja (2015), Az U.N.C.L.E. embere (2015), az Atomszőke (2017), de ide sorolható a Barry Seal és közvetetten, egyik
főszereplőjén keresztül az Amerikai
bérgyilkos is. Továbbá a két klasszikus thrillersorozat legutóbbi
folytatásaiban, a Mission: Impossible –
Titkos nemzetben (2015) vagy a tavalyi James Bond-filmben, a Spectre-ben (2016) is a politika felett
álló háttérhatalmaké és konspirációké a főszerep. A CIA egyik szervezetének
volt bérgyilkosa, Jason Bourne pedig egy erkölcsileg megkérdőjelezhető küldetés
miatt válik egykori munkaadóinak célpontjává A Bourne-rejtélyben. Bourne-t hosszú idő után tavaly újra láthatták
a nézők akció közben a Jason Bourne-ban
(2016), melynek történetében kulcsszerepet kap az egyén magánszférája ellen
fordított csúcstechnika, és a CIA szupertitkos információinak kiszivárogtatása.
Miként a Bourne-filmekben általában, úgy a Jason
Bourne-ban sem lehet bízni a CIA-ben, melynek tagjai még egymást is képesek
elárulni a hatalomszerzés és a kompromittáló adatok eltüntetése érdekében. A
legújabb thrillerben, az Amerikai
bérgyilkosban pedig a címszereplő Mitch egy Ghost nevű rejtélyes férfivel
kerül szembe, aki a közel-keleti háború kirobbantásán dolgozik.
A politikai
thrillerekhez szorosan kapcsolódnak bizonyos szuperhősfilmek is. Már az X-Men 2-ben (2003) is sokkal
veszélyesebb a hataloméhes, háttérből manipuláló katonai szakértő, William
Stryker a radikális terrorista Magnetónál. Az
eljövendő múlt napjaiban (2014) sem a szélsőséges mutáns, hanem egy
politikai kapcsolatokkal bíró tudós, Bolivar Trask az igazi ellenség, aki a
mutánsirtó Őrrobotokat használja fel az X-csapat és az emberi társadalom közti
háború kirobbantására. Míg az Amerika
Kapitány (2011) a második világháborúban játszódó klasszikus kalandfilm,
addig A Tél Katonája (2014) már a
képregény két ellenséges szervezete, a Hydra és a S.H.I.E.L.D. konfliktusát
paranoiathrillerként mutatja be, melyben az antagonista, Alexander Pierce a
S.H.I.E.L.D. kötelékébe épült Hydra-ügynök. Az Amerika Kapitány harmadik része, a Polgárháború (2016) is inkább thriller, mint szuperhősfilm, melyben
egy Helmut Zemo nevű terrorista személyes bosszútól vezérelve egymás ellen
fordítja Vasembert és Amerika Kapitányt.
A mindent
manipuláló háttérhatalom új világrendje tehát többé nem egy
összeesküvés-elmélet fantomja, hanem – miként azt az Edward Snowden által
szolgáltatott információk is bizonyítják – félelmetes valóság, mely még az
infantilisnek bélyegzett szuperhősfilmekre is hatást gyakorol. Sheldon Wolin
társadalomtudós, a terrortámadások utáni Amerika, illetve a Bush-kormányzat
egyik legnagyobb kritikusa a 9/11 mítoszáról és az amerikai demokrácia („fordított
totalitarizmus”) bukásáról ír például Democracy
Incorporated című könyvében. Wolin szerint George W. Bush, egykori amerikai
elnök (2001-2009) politikai retorikájában és a médiában szándékosan törekedett
arra, hogy a terrortámadások miatti pánikot erősítse, és megteremtse a
társadalmi szintű paranoiát a totális kontroll kiépítése érdekében. Ennek egyik
tünete volt a 2003-as „Plamegate-botrány”, mely amiatt robbant ki, hogy egy
ex-CIA ügynök, Valerie Plame diplomata férje leleplezte a Bush-rezsim
hazugságát a nigeri-iraki uránüzletről, mellyel az Egyesült Államok iraki
invázióját kívánta igazolni a kormányzat. Ennek a történetét meséli el Valerie
és férje szemszögéből a Barry Seal
rendezőjének, Doug Liman korábbi thrillerje, az Államtrükkök (2010).
A
huszonegyedik század másik nagy amerikai botránya pedig a Snowden-ügy lett,
melyhez közvetlenül a 9/11 után hozott úgynevezett patriótatörvény (USA PATRIOT
Act) vezetett. A módosításokkal még a Barack Obama elnök alatt (2009-2017) is hatályos
patriótatörvény lehetővé tette, hogy az amerikai rendfenntartó és
nemzetbiztonsági szervek bírósági végzés nélkül is megfigyelhessenek
veszélyesnek ítélt telefonvonalakat, e-maileket, és hozzájuthassanak személyes adatokhoz.
Emellett a törvény megalkotta a belföldi terrorizmus fogalmát (ebbe
beletartoznak az offenzív szóbeli vagy írásbeli kijelentések, és az internetes
bűnözés is), mely gyakorlatilag minden amerikait gyanúsítottá tett. Volt már
példa a közelmúltban arra, hogy egy ártatlan, terroristafenyegetésnek vélt Facebook-üzenet
miatt kommandósok törtek rá tinédzserekre. Mint a Citizenfourból és Oliver Stone Snowdenjéből
(2016) is kiderül, a lehallgató készülékeket immáron nem specialistáknak kell
elhelyeznie az otthonokban, hanem maguk a gyanútlan polgárok viszik be önként
privátszférájukba a digitális csúcstechnika bűvöletében megvásárolt eszközökkel.
A CIA Hollywoodban
A Barry Seal a Snowden-ügyhöz és a 9/11
utáni világhoz látszólag csak lazán kapcsolódik, hiszen története a hetvenes
évek végén és a nyolcvanas években játszódik, és Ronald Reagan kormányzatának
egyik legnagyobb botránya, az Irán-Contra-ügy szolgáltatja alapkonfliktusát. A
címszereplő Barry remek pilóta, éppen ezért felfigyel rá a CIA, és a Központi
Hírszerzés embere. A rejtélyes Monty Schafer beszervezi a címszereplőt, hogy
készítsen légi felvételeket Latin-Amerikában a Reagan-rezsim által
kommunistának és szovjetbarátnak bélyegzett baloldali államok tevékenységéről.
Panamában azonban a naiv pilótát falhoz állítja a Medellín drogkartell is, így
Barrynek „kettős ügynök”-öt kell játszania. Azonban az Egyesült Államokba
szállított drogcsomagokból egyre gyarapodó illegális vagyon és az időközben
kirobbanó nicaraguai konfliktus bonyolítják Barry helyzetét.
A Barry Sealben ugyan nincsenek webkamerák,
okostelefonok vagy internet, viszont a film fináléjában kulcsszerepet kap egy
rejtett kamera, melyen keresztül maga a címszereplő is megfigyeltté válik, és
még akkor is ellene fordul az eszköz, ha amúgy tud a létezéséről, mivel a
drogkartell lebuktatása végett készített képeket bemutatják a tévében is. Vagyis
Barry saját szervezete és kormánya áldozatává válik, melyeket addig
többé-kevésbé hűen szolgált. Nem is történhetett másként. Habár Schafer első
látásra jókedélyű, laza ügynöknek tűnik, azonban a CIA irodájában játszódó
jelenetekben lehull a lepel, kiderül, hogy elvtelen, rókatermészetű
technokrata, aki szenvtelenül dobja oda emberét a drogkartellnek.
Tom
Cruise így tőle szokatlan karaktert játszik: egy nem éppen tisztességes
átlagembert, aki nem ért a harchoz, nem tud szembeszállni kisebb hadseregekkel,
mint a Mission: Impossible-sorozat
szuperügynöke, de kétségtelenül kiváló pilóta. Cruise figurája tökéletesen
kiszolgáltatott az amerikai hatalmat ténylegesen birtokló rendfenntartó és
nemzetbiztonsági szerveknek (FBI, DEA, CIA), melyek Doug Liman művében inkább
működnek egy Martin Scorsese-film gengszterbandájához (és a latin-amerikai
bűnszervezetekhez) hasonlóan, semmint az amerikai társadalmat védelmező titkosszolgálatként.
Jóllehet, Barry megpróbál a maga módján visszavágni, és titokban
videófelvételeket készít, melyekben kitálal a vele történtekről (a CIA törölte
az aktáját, így gyakorlatilag nyoma sincs annak, hogy Seal náluk dolgozott).
A
megfigyelés, a háttérhatalmak működése, a politikai retorika és a valós cselekedetek
konfliktusa (az amerikai kormány által támogatott Contrák nem antikommunista felszabadítók,
hanem bűnözők), valamint az egykori CIA-alkalmazott magányos küzdelme a
nagykutyákkal: ezek Doug Liman művének központi motívumai, melyek miatt a
nyolcvanas években játszódó Barry Seal
a 9/11 és a Snowden-ügy utáni Amerika indirekt kritikájaként fogható fel. A Barry Seal szerint a kisember eleve
kudarcra van ítélve a rendszerrel folytatott küzdelemben, még akkor is, ha a
tények és az igazság mellette állnak. Ezzel a Barry Seal olyan korábbi filmekhez csatlakozik, mint az Államtrükkök, A WikiLeaks-botrány
(2013) vagy az Amerikai bérgyilkos
rendezőjének előző, szintén az Irán-Contra-botrányról szóló thrillerje, a Jobb, ha hallgatsz (2014). A Barry Sealhez hasonlóan mindegyik mű
igaz történeten alapul, és azt mutatják be, hogy a hatalom milyen
(média)stratégiákat alkalmaz az igazság szőnyeg alá seprése érdekében. A három
említett film közül Michael Cuesta műve a leginkább pesszimista, mert abban
nemcsak a Contra-ügyet leleplező Gary Webb újságíró karrierjét teszik tönkre,
de a férfinek szeretteivel is végleg megromlik kapcsolata.
A
CIA-vel szembeforduló átlagemberek történetei közül csupán Oliver Stone Snowdenje mutatja be sikersztoriként az
Amerikában egyszerre hazaárulónak tartott és hősként ünnepelt címszereplő
megigazulását és keresztes hadjáratát, a Barry
Seal és társai jellemzően antihősök sziszüphoszi bukásáról szólnak. A
legtöbb szuperügynök mozi, a Mission:
Impossible – Titkos nemzet, a legutóbbi James Bond-film, a Spectre, a Jason Bourne, az Atomszőke
vagy akár az amerikai rendfenntartó szervekről a szovjet titkosrendőrségen
keresztül értekező A 44. gyermek viszont
klasszikus hősöket szerepeltetnek, és azt állítják, hogy egy különleges képességű,
erkölcsi tartása miatt a megromlott szervezettel szembekerült egyén ténykedése
révén a hatalom megreformálható.
Jóllehet,
mint azt Sheldon Wolin is kifejtette több írásában, a média már rég nem
független az Egyesült Államokban, a híreket szűrten kapják meg az emberek, és a
politikai botrányokat a huszonegyedik században a tömegkommunikációs
eszközökkel lehet a leghatékonyabban eltussolni. Nick Shou oknyomozó újságíró
jelentése szerint pedig Hollywoodban igen nagy a befolyása a CIA-nek és a
Pentagonnak, melyek elviekben csak technikai segítséget nyújtanak a filmekhez,
azonban a Vasember-filmek, a Bosszúálló-filmek, a James Bond- és Mission:
Impossible-sorozat tagjai, az Argo-akció
(2012), a Zero Dark Thrity (2012)
vagy éppen a terrorelhárítás témakörével foglalkozó Homeland (2011-) tévésorozat a CIA-t vagy az amerikai hadsereget alapvetően
pozitív színben tüntetik fel.
Egy
friss interjúban Doug Liman is feltűnően mentegeti a CIA-t, annak ellenére,
hogy a Barry Seal a Központi
Hírszerzést és más nemzetbiztonsági szervezeteket is a hatalomnak
kiszolgáltatott egyén kiszipolyozójaként mutatja be. „Sokkal óvatosabbnak kell
lennem azzal kapcsolatban, hogy mire kérem az embereket a jövőben” – magyarázta
Doug Liman, majd így zárta az interjút: „továbbra is megszegem a szabályokat,
de már előre magyarázkodom emiatt”. És bár Liman mindezt főleg arra értette,
hogy nem repül hirtelen a stábjával veszélyes háborús övezetbe, mint azt az Államtrükkök forgatásán tette, azonban Liman
témái merészségét tekintve is óvatosabb lett az évek során. A rendező az Államtrükkökben még egy aktuális
politikai botrányt dolgozott fel, a Barry
Seallel viszont biztonságosabb történelmi közeget választott, és
mérsékeltebb hatalomkritikát fogalmazott meg a gengszterfilmbe hajló történeten
keresztül. A Snowden-ügy óta és a hatalom filmipari kapcsolatainak ismeretében
pedig érdemes is óvatosnak lenni, mert a Nagy Testvér ma már tényleg mindent
lát.
BARRY SEAL: A BESZÁLLÍTÓ
American
Made – amerikai, 2017. Rendező: Doug Liman. Írta: Garry Spinelli. Kép: César
Charlone. Zene: Christophe Beck. Szereplők: Tom Cruise (Barry Seal), Domhnall
Gleeson (Monty Schafer), Sarah Wright (Lucy Seal), Jed Rees (Louis Finkle).
Gyártó: Cross Creek Pictures. Forgalmazó: UIP-Duna Film. Szinkronizált. 114 perc.
AMERIKAI BÉRGYILKOS
American
Assassin – amerikai, 2017. Rendező: Michael Cuesta. Írta: Vince Flynn, Edward
Zwick. Kép: Enríque Chediak. Zene: Steven Price. Szereplők: Dylan O’Brien
(Mitch Rapp), Michael Keaton (Stan Hurley), Sanaa Lathan (Irene Kennedy),
Taylor Kitsch (Ghost). Gyártó: CBS Films. Forgalmazó: Freeman Film. Feliratos. 111 perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 4 átlag: 6.5 |
![](buttons/bontas.gif) |
|