Paranoia thrillerFrancia paranoiathrillerekÖsszeesküvések Z-től I-igFekete Martin
Összeesküvők,
titkos szervezetek, politikai merényletek – az OAS akciói, a dallasi
elnökgyilkosság, az olasz maffia és a P2 árnyékhatalma a hatvanas-hetvenes
években új filmes zsánert ihletett.
A francia
paranoiathrillerek 1969-től 1979-ig tartó virágkorát két remekmű foglalja
keretbe: míg Costa-Gavras Z-jének
újításai a műfaj hollywoodi képviselőire is komoly hatást gyakoroltak, addig
Henri Verneuil I, mint Ikarusza
már nemcsak formai megoldásait, hanem témáját is
Amerikából kölcsönözte.
Amerikai paranoia
Az
ötvenes-hatvanas-hetvenes évek belpolitikai eseményei – mint a Mccarthyzmus, a
Kennedy-gyilkosságok és a Watergate-botrány – alapjaiban ingatták meg az
amerikai emberek államba vetett bizalmát és biztonságérzetét, amire Hollywood
egy új műfaj kikísérletezésével reagált. A film noirokból és az európai modern
művészfilmekből merítő paranoiathrillerek alkotói oly módon gondolták újra a
klasszikus kémthriller hitchcocki képletét, hogy felkeltsék, illetve
felerősítsék a néző jogos bizalmatlanságát az átláthatatlan, ellenőrizetlen
hatalommal szemben.
A változás jól
szemléltethető a két alműfaj dramaturgiájának összehasonlításával. A
kémthriller hőse belekeveredik egy összeesküvésbe, aktivizálódik, s az elé
gördülő akadályok legyőzésével eljut a szálakat mozgató bábjátékos
leleplezéséig. Hitchcock és követői a suspense kiterjesztésével fokozták az
izgalmakat: már a játékidő felénél felfedték a néző előtt az antagonista
kilétét, aki a tisztességes polgár álcája mögött, látszólag a szimpatikus főhős
segítőjeként működött, így közös jeleneteikben végig ott lebegett a
hátbatámadás lehetősége. A paranoiathrillerben hiába aktivizálódik a hős, a
filmek többségében a happy end elmarad: A mandzsúriai
jelöltben sikerül felszámolnia az összeesküvést,
ám az antihős sorsa beárnyékolja a zárlatot; A Keselyű
három napjában felülkerekedik sötét ellenfelén,
viszont teljesen bizonytalan helyzetbe kerül; a Magánbeszélgetésben
életben marad, de az összeesküvés eléri célját; A
Parallax-terv pedig abszolút unhappy enddel, az összeesküvők
győzelmével és az utánuk nyomozó főhős halálával végződik. Az alkotók arra
törekedtek, hogy a néző minél jobban átélje a hős kilátástalan helyzetét, s
ebben kulcsszerepet játszott az információadagolás: a szubjektív
elbeszélésmódnak köszönhetően ugyanannyi információval rendelkezett a
cselekményt bonyolító összeesküvésről, mint a főhős, de a filmet ihlető valós
eseményekről a sajtóból megszerzett tudása révén tisztában volt azzal, hogy az összeesküvők
leleplezése lehetetlen küldetés.
A belső ellenség
hazája
A
hatvanas-hetvenes évek Európájában Franciaország és Olaszország termelte ki a
legváltozatosabb műfaji palettát. Bár mindkét filmgyártás rendkívül fogékony
volt a tengerentúlról érkező hatásokra – elég csak Jean-Pierre Melville
gengszterfilmjeire vagy Sergio Leone westernjeire gondolni –, az első olasz és
az első francia paranoiathriller, az 1967-es Mindenkinek
a magáét (A ciascuno il suo)
és az 1969-es Z, avagy egy politikai gyilkosság
anatómiája alkotói – Elio Petri illetve Costa-Gavras
–, nem az 1962 és 1966 között készült amerikai paranoiathrillereket vették
alapul, hanem olyan poszt-neorealista darabokat,
mint Valentino Orsini és a Taviani-testvérek Égetnivaló
embere (Un uomo da
bruciare, 1962), és Francesco Rosi
Gyilkosság Szicíliában (Salvatore
Giuliano, 1962) című
filmje, ezzel pedig szolgai másolatok helyett a műfaj őshonos európai
változatának prototípusait készítették el.
Arra, hogy az
amerikai paranoiathriller kezdetben semmilyen hatást nem gyakorolt az
európaira, és a két változat egymástól függetlenül fejlődött a hetvenes évek
elejéig, jó bizonyíték az összeesküvők származása. A hatvanas évek politikai
tematikájú amerikai paranoiathrillerei a hidegháborúból merítettek, így ezekben
külső ellenség, a Szovjetunió állt az összeesküvések mögött. A hidegháború enyhülésével
az alkotók politikailag motivált bajkeverők nélkül maradtak, ezért 1964 és 1973
között az üzleti életben zajló pozícióharc mozgatta a konspirátorokat, s mivel
az említett időszakban csupán John Frankenheimer Második
lehetősége és Alan J. Pakula abszolút happy enddel
végződő (!) Klute-ja
képviselte a műfajt, a paranoiathriller kikopni látszott a hollywoodi
körforgásból. Míg Amerikában alig készült paranoiathriller, addig Európában a
Mindenkinek a magáét és Z követői
is kitermeltek egy-egy filmciklust, melyek közös antagonistái a hatalom
megtartása érdekében még a szervezett bűnözői körökkel is szövetségre lépő
állami vezetők.
Talán nem túlzás
azt állítani, hogy az amerikai belpolitikai botrányok mellett a legjobb
idegennyelvű film Oscar-díjával jutalmazott Z hatalmas
tengerentúli sikere is kellett ahhoz, hogy Michael Winner 1973-as
Skorpiója ismét politikai tematikát válasszon és a
CIA-n belüli CIA bemutatásával új lendületet adjon a műfaj amerikai
változatának, mely olyan eredményesen adaptálta a belső ellenség motívumát,
hogy megoldásait hamarosan az öreg kontinensen is átvették, s a hetvenes évek
végére az európai paranoiathriller teljesen amerikanizálódott.
Z, avagy egy
politikai gyilkosság anatómiája
Ahogy a
paranoiathrillerek hősei rosszkor voltak rossz helyen, úgy a görög Costa-Gavras
is véletlenül keveredett bele a műfaj franciaországi történetébe, ugyanis
biztosan kijelenthető, hogy nem úgy állt neki harmadik nagyjátékfilmjének, hogy
paranoiathrillert akart forgatni.
Életműve alapján
a politikai machinációk világa foglalkoztatta leginkább, de hasonló érdeklődésű
pályatársával, az olasz állam és a maffia összefonódásait szinte oknyomozó
újságíróként, jegyzőkönyvszerűen, hideg távolságtartással bemutató Francesco
Rosival ellentétben érzelmi azonosulásra csábító hősökkel, legtöbbször bűnügyi
műfajok felhasználásával mesélte el történeteit.
A krimi iránti
fogékonyságáról már első filmjében, a Sébastien Japrisot regényéből forgatott A
tökéletes bűntényben tanúbizonyságot tett, mely egyes
elemeiben a későbbi paranoiathrillereket is megelőlegezi. A Marseille-ből
Párizsba tartó vonat hatfős kupéjában megölnek egy fiatal lányt, s az ügyben
nyomozó felügyelő a többi utas nyomába ered, mert úgy gondolja, hogy a gyilkos
köztük van, de valaki egyenként végez velük még mielőtt a rendőrök
kihallgathatnák őket. Az utolsó két életben maradó utas nyomozásba kezd, s a
film végén kiderül, hogy az egyik rendőr és a kupéban utazó színésznő szeretője
követte el a gyilkosságokat. A nő vagyonára pályáztak, s azért ölték meg a
fiatal lányt, hogy úgy állítsák be a későbbi gyilkosságokat – köztük a
színésznő megölését –, mintha a tanúk elhallgattatása motiválná az elkövetőt.
Utóbbi motívum, azaz a cselekményt indító gyilkosság szemtanúinak likvidálása a
politikai merényleteket feldolgozó amerikai paranoiathrillerek állandó eleme
lesz, míg a gyilkosok azon törekvése, hogy félrevezessék a főhős (és a néző)
nyomozását az olasz paranoiathrillerek antagonistáinál köszön majd vissza.
Míg A
tökéletes bűntény (Compartiment
tueurs – A gyilkosok
kupéja, 1965) teljes mértékben fikciós alkotás, a
Z megtörtént eseményt dolgoz fel,
Grigorisz Lambrakisz görög baloldali képviselő 1963-as meggyilkolását –
Vaszilisz Vaszilikosz azonos című regénye alapján, meglehetősen formabontó
módon.
A film egyik
lényeges újítása, hogy nincs igazi főszereplője, ugyanis három olyan főhős is
feltűnik benne, akivel a néző teljesen azonosulhat. A küldetését végrehajtó, ám
tragikus sorsú Doktor (Yves Montand) köré szerveződik a játékidő első harmada;
a fiatal Vizsgálóbíró (Jean-Louis Trintignant) lelkiismeretes nyomozását
követhetjük figyelemmel a film második felében; s végig ott van az események
közvetlen közelében a későbbi amerikai paranoiathrillerek visszatérő hősét
megelőlegező bátor Újságíró (Jacques Perrin). Az összeesküvés szálai a
Konsztantinosz Mitszuról mintázott Parancsnokig (Pierre Dux) vezetnek, aki
végérvényesen le akar számolni a világnézeti peronoszpórának minősített
baloldalisággal, s a Doktort a Nyugat-Európai Királypárti Keresztények nevű szervezetbe
tömörülő köztörvényes bűnözőkkel gyilkoltatja meg. A Doktor felesége, Hélène
(Irene Papas) a film politikamentes jeleneteinek feszültségforrása:
házasságukat beárnyékolja a férfi hűtlenségére tett homályos utalás, s vele
azonosul a néző, amíg a kórházban férje életéért küzdenek.
Costa-Gavras
hősábrázolással folytatott kísérletezése a cselekményvezetésre is kihatott:
több szálon futó, a linearitást időnként flashbackekkel megszakító
elbeszélésmód született, melyre a továbbiakban Z-dramaturgiaként fogok
hivatkozni. Fontos újítása, hogy már az expozícióban felfedi az antagonista
kilétét és célját: az állami tisztségviselők és a katonai vezetők gyűlésén a
Parancsnok arról beszél, hogy le kell számolniuk a baloldali eszmékkel. A sztori
ezután kettéágazik, egyik szála a Doktor és a rendezvény nehézségei köré
szerveződik, míg a másikon a „királypárti keresztények” készülődését látjuk,
majd megtörténik a merénylet. A pozitív főhősök közötti fókuszváltásra a Doktor
kórházba szállításától a Vizsgálóbíró fellépéséig tartó történetrészben kerül
sor, mely izgalmas és feszült események gyors egymásutánjával fedi el, hogy igazából
nincs főszereplője. A harmadik egység nyomozása már többnyire egy szálon fut, a
flashbackek pedig az események rekonstruálására szolgálnak.
A Z
lezárása legalább olyan pesszimista, mint az 1973 után készült amerikai
paranoiathrillereké: ugyan a Vizsgálóbírónak sikerül bizonyítania, hogy a
Doktor összeesküvés áldozata lett, de az enyhe ítéletek miatt kitörő
közfelháborodás elsöpri a kormányt, s hiába fognak össze az ellenzék erői,
katonák ragadják magukhoz a hatalmat és diktatúrát vezetnek be, melynek első
áldozataivá a Doktor hívei válnak.
Z-filmek
A Z
sikerének titka talán pont a hősábrázolás és a cselekményvezetés konvencióinak
megsértésében rejlett, s bár a szabálytörő filmeket szinte lehetetlen sikeresen
másolni, másodvonalbeli iparosok, a főleg bűnügyi filmekben utazó Yves Boisset
és Philippe Labro mégis megpróbálkoztak vele, előbbi az 1972-es A
merénylőkben, utóbbi az 1973-as Az
örökösben.
Costa-Gavras-hoz
hasonlóan mindketten valós eseményből merítettek ihletet, azonban míg A
merénylők a Z-hez
hasonló módon dolgozta fel Ben Barka Marokkóból száműzött ellenzéki politikus
1965-ös elrablását és megölését, addig Az örökös
csupán a cselekmény beindítására használta Enrico Mattei AGIP-igazgató 1962-es
repülőgépbalesetét, jóllehet a hős acélmágnás apja és az olasz üzletember sorsa
közötti párhuzam gazdagabb a baleset puszta újrajátszásánál: Cordell ugyanúgy
nem akarta külföldi kézre játszani cégbirodalmát, ahogy Mattei az
olajvállalatot.
Boisset A
merénylőkben kettőre redukálja a protagonisták
számát: az áldozattá váló ellenzéki politikust, Sadielt a karizmatikus olasz
színész, Gian Maria Volonté játssza, az aktivizálódó és nyomozásba kezdő
újságírót, Francois Darient pedig ismét Jean-Louis Trintignant. A rossz
szándékú ellenfél működésén nem változtat: a marokkói belügyminiszterről, Ufkír
tábornokról mintázott Kassar ezredes (Michel Piccoli) egy kétes hírű kereskedő
villájában kínoztatja halálra Sadielt. Darien barátnője (Jean Seberg) viszont
fontosabb szerepet kap, mint Hélène a Z-ben:
a játékidő előrehaladtával a hős legfontosabb segítőjévé válik.
Labro Az
örökösben sajnos hitelteleníti a főhős jellemzését
azzal, hogy a különböző karaktertípusokat sűrít Bart Cordell, „az örökös”
figurájába (Jean-Paul Belmondo), aki így egyszerre lesz playboy, sportember, az
emberkínzást az algériai háborúban sem tűrő humanista és az igazság bajnokaként
Amerikából hazatérő tékozló fiú; az összeesküvés szálait pedig apósa, Galazzi
mozgatja, aki a negyvenes évek olasz–német ipari tengelyének újraegyesítésén
dolgozik, s azzal, hogy a második világháború idején részt vett a római zsidók
deportálásában, az amerikai paranoiathrillerek náci háborús bűnös antagonistáit
előlegezi meg. A Z-vel és A
merénylőkkel ellentétben Az
örökös a női szereplők számát sokszorozza meg, s
ez okozza a hős vesztét: hiába nyilvánvaló a kapcsolat a call-girl és Galazzi
között, Bart többször felkeresi, ahogy az idősebb Cordell szeretőjével is
viszonyba kezd, s felesége talán épp a sorozatos megcsalások miatt áll apja
mellé a film zárlatában.
A merénylők
gazemberei jóval konkrétabban fogalmaznak az expozícióban, mint a Z
Parancsnoka: el kell érni, hogy Sadiel Párizsba jöjjön, s ebben Darien lehet
segítségükre. Be is szervezik, majd egy tévéműsor ürügyén felveszi a
kapcsolatot a célszeméllyel, s az első harmad végére eléri, hogy hazatérjen.
Darien hiába vár Sadielre, ezért elmegy a kereskedő villájába, ahol világossá
válik számára, hogy csapdába csalta barátját, ezért menekülőre fogja, a zárlatban
pedig megpróbálja leleplezni az összeesküvést.
Boisset láthatóan
igyekszik átmenteni filmjébe a Z-dramaturgiát, ellentétben Labróval, aki nagyon
leegyszerűsítve alkalmazza Az örökösben.
Az örökös expozíciójában a merénylők
már végrehajtották a néző számára még ismeretlen tervük első lépését: Hugo
Cordell meghalt az általuk előidézett repülőgépbalesetben. A flashbackek apa és
fia kapcsolatát mutatják be, az elbeszélésmód pedig, a zárlatot leszámítva, egy
szálon fut. Labro a hármas tagolást őrzi meg a leginkább: az első egységben
folytatott nyomozás zátonyra fut, s a második elején feltűnő informátor döbbenti
rá Bartot arra, hogy apósa áll az összeesküvés hátterében, akivel a harmadikban
igyekszik leszámolni.
Boisset és Labro
filmjei egyedül az unhappy end kivitelezésében közelítik meg a Z-t.
A merénylőkben Sadielt már
jóval a film vége előtt megölik, míg Dariennel egy amerikai tévétudósító, a
később a Maraton életre-halálra
című amerikai paranoiathrillerben is feltűnő Roy Scheider karaktere végez, így
az ellenzéki politikus sorsára sohasem fog fény derülni; Az
örökösben pedig hiába áll minden készen a Galazzit
leleplező cikksorozathoz, Bartot lelövik a repülőtéren, s nem tudni, hogy fia,
a kiskorú Hugo szembe fog-e szállni anyjával és nagyapjával.
A Z-filmek Costa-Gavras
remekéhez képest alacsonyabb színvonala hasonlóan hosszú hiátust eredményezett
a francia politikai paranoiathrillerek sorában, mint a hidegháború enyhülése a
műfaj amerikai képviselőinél. 1973 és 1977 között egyedül Pierre
Granier-Deferre vállalkozott arra, hogy új életet leheljen a ciklusba, de a
rendőrthrillerekből is merítő Agyő, haver!
nem hozta meg az áttörést. A tapasztalt Verjeat felügyelő (Lino Ventura) és a
fiatalabb Lefèvre nyomozó (Patrick Dewaere) egy rendőrgyilkost akarnak kézre
keríteni, ám a társuk megölésével gyanúsított közismert bűnöző, Antoine Portor
védelmet élvez, ugyanis a befolyásos politikus, Pierre Lardatte kampányát
segíti. Mivel a közelgő választás megnyeréséhez szüksége van Portor munkájára,
Lardatte igyekszik ellehetetleníteni a nyomozást, s amikor már nem marad más
eszköze a szívós Verjeat-val szemben, áthelyezteti egy másik kapitányságra. A
felügyelő hiába próbálja késleltetni a dolgot, el kell hagynia a várost még
mielőtt elkaphatná Portort, aki a film zárlatában Lardatte ellen fordul és
túszul ejti, Verjeat azonban ekkor már nem tud, és nem is akar közbelépni.
Amerikai hatások
Mialatt a francia
paranoiathriller tetszhalott állapotban volt, a műfaj amerikai változata Az
elnök embereivel eljutott a legbelsőbb ellenségig, a
Watergate-betörés ügyét eltussolni igyekvő Richard Nixonig és a legjobb filmnek
járó Oscar-jelölésig, a csúcsra vezető út pedig olyan remekművekkel volt
kirakva, mint a Magánbeszélgetés,
A Parallax-terv és A
Keselyű három napja.
Amikor a hetvenes
évek második felében a francia zsánerfilm első vonalának alkotói, Georges
Lautner és Henri Verneuil újra felfedezték a paranoiathrillert, már nem
Costa-Gavras és a Z diktálta
a trendeket, hanem az előbb felsorolt amerikai darabok. Bűnügyi filmes
múltjuknak köszönhetően biztos kézzel nyúltak a műfajhoz, s a tengerentúli
változat minél több újítását igyekezték beépíteni filmjeikbe.
Az 1977-es Egy
gazember halála főhőse, Xav (Alain Delon) alibit
biztosít legjobb barátjának arra az estére, amikor megölte főnökét, a
kompromittáló információkkal teli titkos naplójával egész Párizst sakkban tartó
Serrano-t, aki Philippe-et is megzsarolta.
Lautner lineáris
és szubjektív elbeszélésmódot alkalmazott, s az amerikai paranoiathrillerekből
átemelt megoldásokkal bonyolította a cselekményt. A
Parallax-terv és a Maraton
életre-halálra dramaturgiájától megihletve, nem
riadt vissza a főhőssel egyenrangúként felléptetett jóbarát, Maurice Ronet
által alakított Philippe korai meggyilkolásától, s az igazság után nyomozó
főhős elmagányosodását és elszigetelődését nyomatékosítandó olyan fontos
karakterek váltak még áldozattá, mint Philippe felesége és a Klute
örömlányát megidéző szeretője, akiket szintén sztárok, Stéphane Audran, illetve
Ornella Mutti formáltak meg. Xav működése Joe Turnert juttathatja eszünkbe A
Keselyű három napjából, ugyanis senkiben sem bízik, aki
a titkos napló kapcsán keresi meg, legyen az a barátja felesége, a rendőrség
vagy a felsőbb hatalom közvetítőjeként fellépő Nicolas Tomski (Klaus Kinski), és
ahelyett, hogy átadná valamelyiküknek, inkább saját szakállára szivárogtat ki
belőle részleteket a sajtónak.
A film befejezése
szintén Sydney Pollack filmjét idézi: a gyilkosságok mögött álló Moreau
felügyelő meghal, Xav pedig átadja a rendőrségnek a titkos naplót, amivel
megteremti a benne rejlő információkkal való visszaélés lehetőségét.
A Henri Verneuil
rendezte I, mint Ikarusz
(1979) a francia paranoiathriller amerikanizálódásának végpontja abban az
értelemben, hogy már nemcsak formai megoldásokat kölcsönöz a tengerentúlról,
hanem témát is.
Bár az
elnökgyilkosság ügyében zajló nyomozás története egy fiktív államban játszódik,
Verneuil jól felismerhetően a John F. Kennedy ellen elkövetett dallasi
merényletet dolgozza fel, amire olyan motívumokkal hívja fel a figyelmet, mint
az amerikai lobogóra hajazó zászló, a Zapruder-filmre emlékeztető amatőr
felvétel a tragédia pillanatáról, a merénylet kivizsgálására létrejövő
Warren-bizottságot idéző Heiniger-bizottság, illetve a bizottság által
tettesnek kikiáltott Daslow neve, ami a Kennedy-gyilkosságot állítólagosan
elkövető Lee Harvey Oswald vezetéknevének anagrammája.
Az amerikai
paranoiathrillerek erőteljes hatását mutatja a Volney által kezdeményezett
tévévita jelenete, melyben Verneuil A mandzsúriai
jelölt invenciózus videóképhasználatát gondolja
tovább, hogy még negatívabb képet festve mutassa be a médiában rejlő manipulációs
lehetőségeket. Verneuil az Akció az elnök ellen
és A Parallax-terv
jeleneteit idézi az elnök valódi gyilkosára felfigyelő kilenc tanú sorsában,
akik rejtélyes körülmények között veszítik életüket miután jelentik, hogy mit
láttak.
Az I,
mint Ikarusz cselekményvezetése túlnyomórészt az
amerikai paranoiathrillereket idézi, de megtalálhatóak benne a Z-dramaturgia
maradványai is. Az expozíció nem rántja le a leplet a szálakat mozgató összeesküvőkről,
ugyanakkor nyilvánvalóvá teszi, hogy Daslow csupán balek, s az elnök
összeesküvés áldozata lett. Az Yves Montand által megformált Henri Volney felhatalmazást
kap a vizsgálat újbóli lefolytatására. A műfaj tengerentúli változatára
jellemző szubjektív elbeszélésmód linearitását ebben az egységben az események
rekonstruálására szolgáló flashbackek törik csak meg. A nyomozás során előkerül
egy amatőr felvétel, melyen az a kilenc ember látható, aki észrevette a
toronyház ablakából tüzelő másik
merénylőt. Az egyetlen életben maradt tanú azonosítja a helyszínen tartózkodó
bűnözőt, Carlos de Palmát, aki a párhuzamos montázzsal bemutatott
étteremjelenetben végez a mesterlövésszel. A második szakasz különálló
epizódként is értelmezhető: Volney megtekinti azt a pszichológiai kísérletet,
amelyben Daslow engedelmességének határait tesztelték a merénylet előtt. A
harmadik harmad elején pedig kiderül, hogy Carlos de Palma nem sokkal az
elnökgyilkosság előtt szabadult, méghozzá a titkosszolgálatok parancsára.
Volney emberei betörnek a szabadon bocsátását jóváhagyó titkosszolgálati vezető
lakásába, s az onnan elhozott kazettán található kódolt üzenetből nyilvánvalóvá
válik, hogy ők állnak a merénylet mögött. Az összeesküvés leleplezése azonban
elmarad, mert ahogy a címben említett Ikarusz túl közel merészkedett a Naphoz,
úgy Volney túl közel került az igazsághoz, s ezért az életével fizet.
A hősével azonos
monogrammú alkotó, Henri Verneuil pedig annyira közel vitte a filmjét az
amerikai változathoz, hogy az teljesen magába olvasztotta, s a műfaj Z-vel
induló, egykor sikeres francia változata szárnyaszegetten hullott alá, s kopott
ki az ország filmgyártásából a következő években.
Francia
paranoiathrillerek
Z, avagy egy
politikai gyilkosság anatómiája (Z, 1969) –
Costa-Gavras
A merénylők
(L’attentat, 1972) – Yves
Boisset
Sokkos kezelés
(Traitment de choc, 1973) –
Alain Jessua
Az örökös
(L’héritier, 1973) –
Philippe Labro
Agyő, haver!
(Adieu, poulet, 1975) – Pierre
Granier-Deferre
Egy gazember
halála (Mort d’un pourri,
1977) – Georges Lautner
I, mint Ikarusz
(I… comme Icare; 1979) – Henri
Verneuil
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 2 átlag: 7.5 |
![](buttons/bontas.gif) |
|