Kennedy-filmekKennedy-filmekCamelot legendáiAndorka György
A dallasi elnökgyilkosság rejtélye fél évszázad múltán is megoldatlan, John Fitzgerald Kennedy személye körül azonban nincs bizonytalanság, szobra sziklaszilárdan áll. John Fitzgerald Kennedyt az
amerikai elnökök sorában különleges viszony fűzi a mozgóképhez: a korosodó
elődeihez képest már kiállásával is képernyőre termett ifjú titán az első volt,
aki az egyre befolyásosabb tömegmédiát professzionális módon tudta saját
szolgálatába állítani, úgy, ahogyan Ronald Reaganig senki más, és az egyetlen,
akinek a sors kegyetlen iróniájaként meggyilkolását is celluloidszalagok
konzerválták, amelyek a nemzeti emlékezetbe 9/11 képeihez hasonlítható
billogként égtek bele. Kevés huszadik századi politikust találunk, akinek
nevéhez több nagy horderejű, szimbolikus tett és jelmondat lenne köthető – ha
kell, már soroljuk is a „berlini vagyok” mottójától az Apollo-program
meghirdetéséig a Kennedy-éra attribútumait: az átokverte família sarja valódi
emblémája volt a reményteli évtizednek, amelynek koporsójába Malcolm X és
Martin Luther King után jelképesen a kisebbik fivér Bobby meggyilkolása ütötte
be az utolsó szöget. „Jack” Kennedy tragikus véget ért, lezáratlan elnökségével
egyfajta Rorschach-tesztet hagyott hátra híveinek és ellenlábasainak, amelybe saját
torzító lencséjén keresztül ki-ki egy el nem jött Kánaánt vagy éppen annak
ellenkezőjét látja bele – bárhogyan is viszonyulunk azonban hozzá, egy dolog
nem kétséges: az Egyesült Államok harmincötödik elnökének története „sztori” a
javából.
Tűzkeresztség
Kennedy
fehér házi asztalán a legkülönösebb kellék minden bizonnyal egy nagyra nőtt levélnehezék
volt: a műanyag búrába foglalt kókuszdió héj a legendárium kiindulópontját
jelentő, nem mindennapi történetre emlékeztette a csendes-óceáni frontot
megjárt elnököt. „Nem rajtam múlt, csak
épp elsüllyesztették a hajómat” – jegyezte meg később ironikusan az incidenssel
kapcsolatban. 1943 augusztus 2-án az akkor 26 éves Kennedy parancsnoksága alatt
álló torpedónaszád az éjszakai őrjárat során elszakadt a többiektől, és egy útjukat
keresztező japán romboló a rossz látási viszonyok miatt szó szerint kettészelte
a hajót. A nyílt tengeren rekedt legénység úszva jutott el egy néhány mérföldre
fekvő, lakatlan szigetre, ahol néhány kilátástalannak tetsző nap után végül benszülötteken
keresztül sikerült segélykérő üzenetet eljuttatniuk a szövetséges erőkhöz. Kennedy
bátorsága és higgadtsága a szituáció kezelésében elvitathatatlan, ám abban, hogy
a kaland hadbíróság helyett végül kitüntetéssel végződött, valószínűleg nagy
szerepe lehetett idősebb Joe Kennedynek is: a „papa” keze messzire elért, így az
egyébként két ember halálával járó baleset és megmenekülés makulátlan
hőstörténetként csapódott le a médiában. Az amerikaiak imádták a sztorit, Kennedy
pedig a tömegek szemében egyre inkább összeolvadt az esetet a személye köré
kerekített izgalmas elbeszélésként tálaló Reader’s Digest-cikk figurájával. A család
Jack politikai karrierjének kezdetétől megragadta a sztoriban rejlő
propaganda-lehetőséget, elnökké választása után pedig apja, aki az 1920-30-as
években a hollywoodi filmipar szereplője volt, újabb köveket mozgatott meg,
hogy a történet filmvászonra kerüljön. Hollywood első Kennedy-filmje így példátlan
módon már akkor elkészült, amikor ő maga még elnöki minőségében volt a tévéképernyő
állandó szereplője, Reagan pedig a gyöngyvászonról mosolygott leendő szavazóira.
Az 1963 nyarán, mindössze öt hónappal a dallasi merénylet előtt bemutatott PT 109 hamisítatlan hősmítoszt fabrikál:
a harci tapasztalattal nem rendelkező Kennedy a 22-es csapdájának őrültje, aki
a családi befolyást latba vetve helyeztette magát a frontra – egy jelenetben a kétségbeesett
közlegényt biztató színészalteregó egyenesen a „ne azt kérdezd...”
parafrázisával emlékezteti a nézőket az elnök szállóigévé vált mondatára. A
karakán alhadnagy az első pillanattól genetikailag vezetésre termett figuraként
áll előttünk, aki derűs magabiztossággal és sajátos öntudattal viszonyul
feletteseihez is: elvárja, hogy az egyenlő bánásmód jegyében „árva gyerekként”
kezeljék, de sugárzik róla a klán sarjaként örökölt tartása is. Az imázstudatos
elnök belső énképéről sokat elárul, hogy a főszereplő Cliff Robertsonra
személyesen adta az áldását, olyan jelöltek közül, mint Warren Beatty vagy
Peter Fonda. A Warner 2011-ben dvd-n elérhetővé tette a ritkán látható filmet, így
színes-szélesvásznú formában élvezhető az ínyenceknek való fogás: amennyiben sikerül
elvonatkoztatni attól, hogy valójában a ’64-es választásokra készült egészestés
kampányfilmet nézünk, a jól ismert sémára felfűzött, saját jogán is szórakoztató
déltengeri háborús kalandot kapunk, ahol a szedett-vedett legénység végül összetartó,
bajtársias csapattá kovácsolódik a fizikai megpróbáltatások és a megtörhetetlen
parancsnok kettős présében. A JFK: Az
ifjúság évei (1993) későbbi coming-of-age sztorija árnyaltabban dolgozza
fel az eseményeket: a parancsnoki hídon szivarral a szájában pózoló Kennedy számára
a háború eleinte bátorságpróba, veszélyes, de végső soron férfiaknak való
kaland, ám ezzel párhuzamosan kidomborodik az életében először felelősséget
vállaló suhanc fejlődéstörténete is – a film továbbá nem hallgatja el Kennedy
lelkifurdalását emberei halála miatt, ahogyan apja szerepét sem a média későbbi
manipulálásában. Hiányérzetet legfeljebb az hagyhat, hogy sűrítettebb
cselekménye miatt Patrick Dempsey itt nem véshette kókuszba az életmentő üzenetet:
„Nauro szig... parancsnok... benszülöttek
elvezetnek... 11-en életben... küldjenek kis hajót... Kennedy”.
A valaha megválasztott legfiatalabb
amerikai elnöknek az óceániai hadszíntéren bizonyított minden hidegvérére
szüksége lehetett, amikor két évtized múltán az Egyesült Államok kormánykereke
mögött is átesett a tűzkeresztségen, egy olyan krízist élve túl, amely vitán
felül a hidegháború négy évtizedének legveszélyesebb pillanata volt. Utólag csak
elképzelni tudjuk, mekkora pánikot kelthettek 1962 októberében a Washingtonba
érkezett kubai kémfelvételek, amelyeken középhatótávolságú ballisztikus rakéták
telepítése volt látható, így a szovjetek mindössze néhány perc alatt elérhették
volna atomtölteteikkel a keleti partot, esélyt sem hagyva az amerikai válaszreakcióra.
A végül teljes diplomáciai diadallal végződő kubai rakétaválság hektikus
napjait mutatja be a Tizenhárom nap – Az
idegháború (2000), amely, noha csak egy pillanatot ragad ki a mitológiából,
talán a valaha készült egyik legjobb Kennedy-film: az akkurátus és hiteles,
mégis kitűnően dramatizált mű iskolapéldája a jól megcsinált dokumentumdrámának,
és remekül példázza, hogy a legizgalmasabb sztorikért nem kell feltétlenül az
írói képzelethez fordulni. A film legnagyobb erénye mindenekelőtt a kiváló szereposztás
– a Kennedy-fivérek hollywoodiasan elfogult portréja ellenére Jack és Bobby
egyaránt plasztikus, hús-vér karakterek, Bruce Greenwood pedig ugyan alkatilag is
inkább a PT 109 Cliff Robertson-féle
figurájához áll közel, mégis JFK egyik leghitelesebb megformálója volt a
filmvásznon. A Tizenhárom nap előképe
a Robert Kennedy memoárjára is támaszkodó The
Missiles of October (1974), amely a kubai rakétaválságnak a történészek
által máig agyonelemzett eseménysorozatát már a hetvenes években feldolgozta virtigli
„beszélő fejes”, ám szintén izgalmas dokumentumdráma formájában. A válság
kezelésében kulcsszerepet játszó Robertet ebben a filmben egyébként éppen az a
Martin Sheen alakítja, aki később maga JFK bőrébe bújik az 1983-as Kennedy című minisorozatban, amely
Kennedy elnöki éveinek első átfogó filmes feldolgozása volt, és az eseményeket
a Nixonnal vívott hihetetlenül szoros választási hajrától egészen a dallasi
merénylet végzetes délutánjáig követte.
Ha békét akarsz, készülj a háborúra
Nem
egy filmművész adná a fél karját érte, ha művét olyan mérvű érdeklődés övezné
még évtizedek múltán is, mint Abraham Zapruder nyolc milliméteres anyagra vett amatőrfelvételének
486 képkockáját, melyet 1963 november 22-én rögzített a dallasi Elm Streeten. Zapruder
filmje a Kennedy-merénylet legteljesebb képi dokumentumaként a merénylet
körülményeit vizsgáló Warren-bizottság egyik központi tárgyi bizonyítéka volt,
és máig az önjelölt nyomozók ereklyéje. A Kennedy-gyilkosság és a Zapruder-film
esete a későbbi évtizedek paranoiafilmjeire is egyértelműen hatással volt, és áttételesen
olyan, a Nagyításból leszármazott művekben
köszön vissza, mint a Magánbeszélgetés
vagy a De Palma-féle Halál a hídon. A
dallasi merénylet máig megoldatlan rejtélye körüli kételyek és kérdések sokaságát
azonban explicit módon csak az 1991-es JFK
– A nyitott dosszié hozta vissza a köztudatba – miközben kevesen tudják,
hogy már egy évtizeddel az események után megjelent egy a merénylet mögött
magasabb szintű összeesküvést ábrázoló, utóbb többé-kevésbé elfeledett alkotás,
aminek köszönhetően Oliver Stone filmje később bombaként robbanhatott. Az Executive Action (1973) ötlete
eredetileg a majdani Stone-film egyik fontos szerepét alakító Donald Sutherland
fejéből pattant ki, és első verziója szerint a szálak egészen a CIA-ig vezettek
volna (a film tervezett alcíme – Conspiracy
In America – a kezdőbetűk kiemelésével szerepelt volna a plakátokon). Az
alkotók azonban végül nem merték meglépni ezt, így a filmben texasi mágnások
által megbízott profi bérgyilkosok lettek a kivitelezők – mindenesetre így is
éppen elég felkavaró látványt nyújthatott, ahogyan a filmben az Oswaldot
magányos őrültként beállító hivatalos verzióval szemben karosszékekben füstölő,
decens úriemberek tervelik ki az évszázad merényletét. Míg a filmben teljes
mértékben az antagonisták nézőpontjával azonosulunk, Kennedy, akárcsak a
későbbi Stone-műben, pusztán „szellemként”, emblematikus televíziós
szereplésein keresztül van jelen: a cselekményt archív felvételek központozzák,
amelyek az elnök „eredendő bűneit” sorolják: nukleáris leszerelés, a feketék
jogaiért vívott harc, és utolsó cseppként a pohárban, a ’65-ös vietnami
csapatkivonás tervének bejelentése – Rober Ryan szociáldarwinista főgonosza egyenesen
a harmadik világbeliek tömegeivel szemben kisebbségbe kerülő fehérek érdekéről
beszél Vietnam kapcsán, amelynek megtartása elengedhetetlen az Ázsia feletti
irányításhoz. A lineárisan előrehaladó, szinte kimért tempójú filmben a
végkifejlet ismeretében a perverz izgalmat az jelentheti, ha beszállunk a játékba,
és egyfajta küldetésnarratívaként követjük – zavarbaejtően tudatosítja az
elbeszélés hatalmát, amikor egy-egy pillanatban azon kapjunk magunkat, hogy a
cselekménybe éppen úgy belemerültünk, mintha csak a Hitler elleni merénylet sikeres
kivitelezésén izgulnánk egy második világháborús kalandfilmben.
A nyolcvanas években a Gyulladáspont című film (1984) elevenítette fel az
összeesküvés-teóriát, bár a texasi határőrök történetében a Kennedy-gyilkosság
csak a film végén leleplezett MacGuffinként funkcionál, egyfajta csattanóként.
A Reagan-korszak levegőjét árasztó kellemes akcióthriller (egyébiránt az HBO
első saját gyártású filmje) számunkra egyetlen momentuma miatt érdekes: az
antagonistát alakító Kurtwood Smith egy ponton arról értekezik bűnözés és
rendfenntartó apparátus kontextusában, hogy mindent a kereslet és kínálat
törvénye határoz meg – ha pedig valamelyikből hiány állna fenn, egyszerűen kreálni
kell. A Gyulladáspont csak ködösen
utal arra, amit a Kennedy elleni merénylettel foglalkozó játékfilmek
legfontosabbika, a JFK – A nyitott dosszié
már nyitóképein az arcunkba vág: Oliver Stone, a politikailag elkötelezett
filmkészítők balszárnyának oszlopos tagja filmjét a hadiipari és katonai elit
befolyásától óva intő „Ike” Eisenhower leköszönő beszédével indítja, a főcím
alatti gyorstalpaló montázst pedig Kennedy 1963. június 10-i „békebeszédére”
futtatja ki, mindezzel már a cselekmény kezdete előtt szájbarágósan felvázolva
alaptézisét. A filmben a Donald Sutherland által alakított Mr. X titokzatos
figurája hajmeresztő, a legmagasabb kormányzati szintekig elérő összeesküvésről
beszél, azt sugallva, hogy még magának Lyndon B. Johnsonnak a személye is kapcsolatba
hozható a merénylettel és annak eltusolásával. A Kennedyt a hadiipari komplexum
hidráját felbőszítő tragikus hősnek beállító teória azonban a valóságban hasonlóképpen
gyenge lábakon áll, mint amennyire meghaladott, hitelesen nem képviselhető
álláspont, hogy Oswald magányos merénylő lett volna – egyes források még a filmben
Kevin Costner által játszott Jim Garrison államügyész alvilági kapcsolatát is
felvetik, az egész nyomozást voltaképpen a maffia szerepét elfedő színjátékként
láttatva. A film igazi tétje mégsem a Kennedy-gyilkosság rejtélyének megoldása
– nézőként többet nyerünk, ha egy Dan Brown-kaliberű bombasztikus konspirációs thrillerként
állunk hozzá. A JFK maradandó voltát
a mélyén húzódó univerzális történet biztosítja, amennyiben a film a
paradigmaváltások esettanulmánya, fikciós szinten egy modern Galilei-per
krónikája: az esküdtszék inkvizítorai előtt eretnek tanait megvédeni készülő
Garrisonnal egy ponton túl még saját kollégái közül is szembefordulnak, amikor tudatuk
már képtelen megbírkózni a körülöttük lévő kizökkent világgal. A formailag
bravúrosan vezetett film egymásba ágyazódó visszatekintései és archív
felvételeket utólag forgatott képekkel kombináló montázssekvenciáinak tűzijátéka
a Warren-jelentés körül felhalmozott fals és valós bizonyítékok, vad és még
vadabb teóriák káoszának adekvát leképezésévé állnak össze. Tűzoltás tűzzel: a
nézőt letaglózó információ- és képözönnel Stone célja saját bevallása szerint nem
más volt, mint hogy a meggyökeresedett mítosz megingatása végett saját ellen-mítoszt
teremtsen. Az már vérmérsékletünkön múlik, hogy a filmet ezek után alattomosan
manipulatív, vagy éppen zseniális, öntükröző építménynek látjuk – mai nézőjének
mindenesetre annyit és nem többet üzen: nyisd ki a szemed, kérdőjelezz meg
mindent, ne fogadd el a hivatalos verziót – a történelem végeredményben nem
más, mint konstruált illúzió.
Vagy hősként halsz meg…
A
dallasi merénylet kézenfekvő „mi lett volna, ha?”-elágazás Amerika huszadik
századi történetében, JFK egyik legbizarrabb filmes vendégszereplése pedig
éppen egy alternatív idősíkokkal játszó fikcióhoz kapcsolódik: a nyolcvanas
években újraindított Alkonyzóna sorozat
egyik epizódjában (Profile in Silver,
1986) Fitzgerald professzor, a kései leszármazott két évszázadot repül vissza
az időben, hogy történészként tanulmányozza felmenője elnökségét és
meggyilkolását, de a végzetes napon elgyengül, és a halálos lövések eldördülte
előtt közbelép. A játékelmélet történelmi vonatkozásairól publikáló professzor
tettével azonban helyrehozhatatlan károkat okoz, és az eseményeket olyan
pályára állítja, amely végül elkerülhetetlenül az emberiség pusztulásához vezet.
Miután a jövőből jött rokon szembesíti az elnököt a helyzettel, majd fátyolos
szemmel ecseteli a köbüki majdan valósággá váló álmait – az emberiség
megszabadult zsarnokságtól, háborútól, szegénységtől, és kilépett a csillagok
közé – Kennedy a bolygó megmentéséért immáron tudatosan tér vissza és vállalja
a mártírhalált, így krisztusi áldozatával egyenesen megváltó hőssé nő – az
epizód persze tartogat egy végső csavart, amelyet e helyütt nem árulunk el.
Ha
nem lenne túlzottan morbid párhuzam, azt mondhatnánk, a kampánykörútjain „rocksztárként”
ünnepelt Obamát is egy golyó választotta el, hogy az utókor szemében hasonló módon
váljon halhatatlanná. Míg azonban az első afroamerikai elnök arra ítéltetett,
hogy végignézze, mint foszlanak szét második ciklusára a személyével kapcsolatos
illúziók, a tragikus halála nyomán bálvánnyá kövült Kennedy mindössze ezer
napos elnökségét máig is divat a valamikori First Lady nyomán „Camelot-éraként”
emlegetni, az emlékezet megszépítő tükrében egy rövid, ragyogó pillanataként a
történelemnek, amikor a Fehér Ház nagy tettek helyszíne volt. A 24 alkotóinak nevével fémjelzett legutóbbi,
2011-es minisorozat mintha azt a pontot jelezné, amikor a tömegfilm
törvényszerű ellenreakcióként immáron megpróbálná lebontani a szilárdan álló piedesztált:
A Kennedy-család Jack egészségi
problémáival is összefüggő csillapíthatatlan szexuális éhségétől a saját magát
fiaiban kiteljesítő Joe Kennedy zsarnoki, manipulatív patriarchafigurájának ügyleteiig
minden vélt és valós családi szennyest kitereget, ám a sorozat láttán nehéz
szabadulni az érzéstől, hogy a tét új és merész nézőpont bemutatása helyett
csupán a családnév bulvárszellemű kizsákmányolása egy történelmi díszletek
között játszódó szappanoperához. Két emberöltő elmúltával a Kennedy-klán ugyanúgy
a tömegkultúra szabad prédája lett, írta a Washington Post egy kritikusa, akár
Artúr király és „bandája”, akiknek történetét évszázadok óta át-és újraértelmezik.
Ahogyan azonban a kerekasztal lovagjait is feddhetetlen hősök szinonimájaként
ismerjük meg, John F. Kennedy mítoszán is nehezen fognak az ilyen deheroizáló gesztusok:
tetszik vagy sem, a néhai elnök a hétköznapi ember számára kevésbé
kézzelfogható történelmi személyt, mintsem ideák és beváltatlan ígéretek
szimbólumát jelenti. Végtére is saját magunkról vall, elhisszük-e, hogy Kennedy
arcai közül éppen az egyszerű jelszavak köré font legenda láttatja az igazat,
nem csak a valódit: az esendő, hús-vér emberben egy sok kortársánál messzebbre
tekintő humanistát, aki a „miért?” helyett a „miért ne?” kérdését tette fel –
jenkik közt egy amerikait.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 572 átlag: 5.69 |
![](buttons/bontas.gif) |
|