IdőképIdőutazás és melodrámaA gépeken túlVarró Attila
A melodramatikus időugrás filmek időutasai nem felfedezői, hanem áldozatai a negyedik dimenziónak. Az időutazás azon ritka
alműfaja a tudományos fantasztikus filmeknek, ahol a szubjektív verziók
megelőzték az objektívet: a csodás események magyarázatát előbb kapcsolták a
hősök elméjéhez, fantáziájához, mintsem technikai eszközökhöz. A sci-fi egyik
legnépszerűbb típusában a múlt század derekára külön elnevezést is kapott az a
csoport, ami egészen Wells 1895-ös időgépéig egyeduralkodó volt: műveiben az
álmok (Dickens: Karácsonyi ének,
1843), lélekvándorlás (Poe: Történet a
Rongyos-hegyekből, 1844), hallucinációk (Mark Twain: Egy jenki Arthur király udvarában, 1889) szárnyai repítették a
hősöket a jelen korlátain túl, legyen szó történelmi múltról vagy személyes
jövőről. A „time-slip” filmek annak a kornak időutazós fikcióit jelentették,
mikor a tudományos fantasztikumot még „tudományos románcnak” (scientific
romance) hívták és a józan ész törvényeinél, spekulatív magyarázatoknál
fontosabbnak vélték a fantasztikumban rejlő lehetőségek drámai kiaknázását. A Lumière-kamera kellett ahhoz, hogy
az időben-térben szabadon csapongó irodalmi képzelet képei egy gépezethez
kapcsolódjanak, amely sötét belsejében foglyul ejti a pillanatot, majd
tetszőleges alkalommal feleleveníti az emberszemek előtt: az irracionális mesék
az első vetítések csillagkapuján léptek át a tudományos-technikai fejlődés
századába és a kalandos-romantikus vernei vonal mellett elhúzott a wells-i
racionalitás.
Szép régi világ
Noha
a 20. század végére a science-fiction mind irodalomban, mind filmben jócskán
eltávolodott a klasszikus tudományközpontú történetektől és mind szívesebben alkalmazta
a műfaji motívumokat pusztán látványos álruhák gyanánt az eredendően horror (Nyolcadik utas: a Halál), fantasy (Csillagok háborúja), akciófilm (Predator) és megannyi más népszerű
zsáner vonzóbbá tételére, az időutazás-filmek sokáig tartották magukat
tudományos-technikai megközelítésükhöz és hard-scifi vonásaikhoz. Még a
napfényes tinivígjáték-verziók (Vissza a
jövőbe-trilógia) vagy az éjsötét akciómozik (Terminátor-széria) is makacsul ragaszkodtak az időgép-koncepcióhoz
és az időparadoxonok konfliktusához, a szubzsáner késői éldarabjai pedig a
műfaj gyérülő kemény magját erősítették a 12
majomtól a Star Trek-filmken át a
Találmányig, relativitás-elmélettel,
féreglyukakkal, húrelmélettel meséikben. A time-slip verziók ezalatt folyamtosan
jelen voltak, egyfajta búvópatakként (Somewhere
in Time, Előre a múltba, Segítség,
felnőtt lettem), mígnem az ezredfordulótól újra népszerűvé váltak és az
elmúlt bő évtizedben gyakorlatilag egyenlő arányban vesznek részt a
szubzsánerben, nem egy népszerű alkotással bizonyítva életképességüket a két
folytatást eredményező Pillangó-hatástól
az Időutazó feleségén át Woody Allen Éjfélkor Párizsban-jáig. Alaposabban
végigkövetve a technikai segédeszközökről leválaszott időutazás hollywoodi történetét
kiderül, hogy annak idején hasonlóan úttörő szerepet játszottak a tömegfilmben,
mint az irodalmi előképek esetében – az első fecskéket azonban nem a George
Pal-féle klasszikus sci-fik, hanem a fantasztikus melodrámák között kell
keresni.
Az
irodalmi adaptációk érthető módon ezúttal is élen jártak (Twain vidám jenki-kalandjait
már a korai hangosfilm idején vászonra ültették, miként Henry James
befejezetlen regényét, a borongós The
Sense of the Past-ot is, sikeres színpadi változata, a Berkeley Square 1933-as megfilmesítésével), a motívum azonban csak
az 40-es évek végén állt össze laza ciklussá, immár egyértelműen a melodráma
műfaján belül. Ebben az alig féltucatnyi filmben nem csupán az a közös, hogy
hősei minden tudományos magyarázat nélkül válnak a múlt résztvevőjévé, de az
is, hogy a központi konfliktus szerelmi természetű: az időutazás mindössze igen
hatékony okát jelenti a vágyak beteljesülhetetlenségének – a hősök
elkerülhetetlen visszatérése saját idejükbe kezdettől beárnyékolja a románc
jövőjét. A Berkeley Sqaure 1950-es
remakejét jelentő Sosem feledlek el-ben
egy saját jelenétől elidegenedett atomtudós vágyálmát teljesíti egy különös
villámcsapás, amikor tudatát visszarepíti egyik ősének testébe – a csere
időtartamát azonban már az utazás elején jelzi egy régi napló, amelyből fény
derül az előd párhetes furcsa tébolyára, majd annak hirtelen elmúlására egy
viharos éjszakán. A főhős mindössze rövid kirándulásra vágyik a nukleáris
jelenből egy szép régi világba, amelynek eseményei épp úgy előre rögzítettek, akár
egy Ibusz-útnál: találkozás a családilag kijelölt jövendő hitvessel, gáláns
udvarlások és fényűző bálok, majd gyors visszatérés még az esküvő és
családalapítás előtt. Az események menetét azonban az első napoktól megzavarja
a menyasszonyjelölt gyönyörű húga, aki szellemben-lélekben tökéletes társa a
jövőből jött (és a múlttól is gyorsan megundorodó) vendégnek: a tudós a 18.
században talál rá másik felére, de ennek az örök szerelemnek kezdettől kurta
határt szab az időutazás, így hősünk a fináléban kétszer is könnyes búcsút vesz
szíve hölgyétől – egyszer visszatérése előtt a budoárban, egyszer pedig utána a
lány sírkövénél, aki nem sokkal távozása után belehalt a bánatba.
Az
időutazásban rejlő melodrámai potenciált a time-slip verzió még erőteljesebbé
teszi azáltal, hogy kiveszi az irányítást a főhős kezéből: szemben az időgépek
vezetőivel, ezek az utazók nem felfedezői, csupán áldozatai a negyedik
dimenziónak, sem útjuk célja, sem időtartama nem saját elhatározás eredménye –
gyakran még a módját sem értik. Ez a melodrámai kiszolgáltatottság és
passzivitás a korszak time-slip remekművét jelentő Jennie arcképében jelenik meg legszembetűnőbben, ahol már nem is a
festőhős az utazó, hanem gyönyörű múltbeli modellje, aki gyermekkorától egészen
korai haláláig alig féltucatnyi alkalommal bukkan fel a férfi magányos életében.
Miután a művész rájön, hogy a titokzatos kislány, aki a szeme előtt érik
csodálatos nővé (és válik élete szerelmévé), csupán havonta pár órára keresi
fel a múltból, mielőtt odaveszne egy viharban, szembesül saját
tehetetlenségével is – a fináléban hiába vág neki a háborgó tengernek, pusztán
egy minden korábbinál szívet tépőbb, pár perces búcsú jut neki, amely során
Jennie-t egyenesen a karjaiból szakítják ki a hullámok. Ez a kudarcra
kárhoztatott menekülési vágy a jelenből dominált az 50-es évek melankólikus
fantáziafilmjeiben, legyen szó kísértetekről (A szellem és Mrs. Muir) vagy mitikus istennőkről (Vénusz érintése), az idővándor csupán
egy volt a fantasztikus motívumtárból, ami megfogalmazta a nosztalgia
paradoxonját a modernkori ember számára: a múlt szépségét éppen elmúlta adja,
és a sikeres törekvés, hogy újraéljük, menthetetlenül végez varázsával.
Kizökkent az idő
A time-slip
melodrámákban nincs lehetőség szembeszállni a fizika és logika törvényeivel, a
múlt eleve elrendelt, megváltoztathatatlan tényként jelenik meg, akár egy
halálos kór vagy végzetes katasztrófa – a hősök tetteit a biztos kudarc teszi
hiábavalóvá, szemben az időgép utasaival időzsarutól Delorean-sofőrig, akik
azért harcolnak, hogy helyretegyék a kizökkent időt. Nem véletlenül válik visszatérő
motívummá bennük a portré (a James-filmekben egy arcképfestés során lepleződik
le a jövőbeli látogató, a Hermelines
hölgyben egy 16. századi festményről lép le a címszereplő), szemben az
időgép-filmek televízió-metafóráival: a múlt megkövült lenyomat, múzeumok falán
rögzített emlékkép, amelyet csupán külső szemlélőként lehet élvezni, világának
aktív, szerves résztvevője lenni képtelenség. A time-slip történetek műfaji
feszültsége a korai fantasztikus meséktől napjainkig épp abból fakad, hogy
sikerülhet-e hőseinek megszökniük a melodráma kíméletlen keretei közül: vajon
az Az időutazó feleségének génmutáns
hőse megváltoztathatja-e sorsát, miután szembesül a konyhapadlón saját
halálosan meglőtt jövőbeli énjével, Donnie Darko elkerülheti-e a rá zuhanó
repőgép-motort egy alternatív jelenbe átlépve, a Pillangó-hatás személyes élettörténetét folytonosan újraíró időugrója
kicselezheti-e a szeretteit érő csapásokat, mielőtt kifogy a naplójában
rögzített gyerekkori időugrás-élményekből.
Ezekben
a történetekben a főhős többnyire tisztában van a rá váró érzelmi csapásokkal (amelyek
nem kizárólag szerelmi természetűek, mint hajdanán), vagy mert már megélte
őket, vagy mert előre látta. Az esetek többségében mégis inkább kitart mellettük,
tudatában a jövő kudarcainak, netán saját halálának (Peggy Sue vagy francia
utódja, Camille ismét a hűtlen férjet választja a gimiben, Az időutazó feleségének hőse lemond arról, hogy megpróbálja
kislányához hasonlóan befolyásolni véletlenszerű időugrásait), mivel ha
szembeszáll a sorssal, még nagyobb tragédiák szenvedő tanúja/alanya lesz (Donnie
Darko a végzetes éjszakai események elkerülése érdekében ül a repülőmotor alá,
az If only hőse csak saját élete árán
tudja megmenteni szerelméét, az Előérzet frissen
megözvegyült hősnője szemtanúként nézi végig férje halálát). A time-slip
irracionális motívuma a sci-fi spekulatív eszmefuttatásai helyett a melodrámai
hatás fokozására szolgál, egyfajta reflektált hőst teremtve a műfaj passzív
szenvedőiből, akik – maguk is melodráma-nézőként – pontosan tisztában vannak a
végkifejlettel, átlátják az egész történetet és benne saját áldozathozatalukat.
Miként Henry James hőse fogalmaz, az időutazó olyan vándor, aki nem egy hajón
követi végig a folyó kanyarait, hanem egy repülőről látja a hajós múltját,
jelenét és jövőjét – kiemelt nézői pozíciója azonban nem hatalommal ruházza fel
(miként az időgépes kalandhősöket Időzsarutól
Forráskódig), inkább
kiszolgáltatottságával szembesíti.
A
time-slip melodrámák sokszínű időutazó-metódusai – színpadi ájulástól genetikai
mutációkon keresztül a kómáig – rendszerint végzetes betegségként jelennek meg
(híven a könnyfakasztó alapműfajhoz), amelyeknek pusztán tünete az időutazás,
miközben tartósan paralizálja áldozatát: a Pillangó-hatás
hőse elmegyógyintézetbe zárt nyomorékként végzi, mielőtt végleg lemond
szerelméről, az Időutazó feleségének
egyre súlyosbodó time-slipjeit epilepsziás rohamokként jellemzik (sőt a
magzatba tovább öröklődve kétszer is vetélést okoznak), a Belső útvesztő időutazásai alatt az alany a klinikai halál
állapotában tartózkodik, a Fióknál
egy konkrét hullaházi hűtőkamrában. A melodrámákban a halálos kór többnyire a megtisztulás
eszközét jelenti, egy biológiai folyamatot, amely a test pusztulása árán
megnemesíti a lelket – a modern time-slip film éppen így tekint a belső
időutazásokra, gyakorta vezekléstörténeteket teremtve belőlük: noha a hősök
célja a múltbéli hibák, bűnök fizikai kiiktatása, ehelyett az ezekkel való
szembesülés, a beismerés/megbánás lesz a végeredmény. Egy kapcsolat
tönkretételének felismerése készteti az If
only hősét, hogy az újraélt nap végén beüljön a taxiba szerelme mellé és
életét adja érte; a Belső útvesztő
vándora nem tudja meggátolni bátyja halálos balesetét, de felelősséget
vállalhat érte, mielőtt elindulna végső útjára; a Játékidő focistája tudatosan az életre szóló sérülést választja a
középiskolai döntőben, hogy jobb emberként végigélhesse újra elrontott életét; a
Pillangó-hatás időugrója egy halálos
kimenetelű gyermekcsíny traumáját és következményeit kényszerül újra- és
újraélni, mígnem felvállalja a személyes áldozathozatalt.
A
time-slip filmek jóformán kötelező vonása, hogy a főhősök kizárólag saját
életük keretein belül tehetnek utazásokat, legyen szó akár a halálálom hagyományról
(Szemvillanás alatt, Belső útvesztő),
akár a reinkarnációs opuszokról, amelyekben vagy előző életeik eseményeit
keresik fel vagy valamelyik ősük testébe költöznek. A ritka kivételt jelentő Somewhere in Time vagy Éjfélkor Párizsban múltbeli
élményturizmusával ellentétben (amelyekben a főhős hajdani sztárok
testközelségét élvezheti) ezek a filmek már nem a vászonélmény reflexiói,
inkább a vágható, törölhető, átrendezhető otthoni (mozgó)képek világáról
szólnak, ahol a magánéletre is kiterjednek az editálás lehetőségei. Az
ezredfordulón ezek a filmek mind inkább a pillangóhatásra koncentrálnak, azokra
a pillanatokra, amelyek átírásával az egész későbbi történet módosítható lehet,
mintha csak manapság az emlékezet is egyfajta facebook-oldal lenne, ahol egy
ismerős törlésével vagy néhány csalóka partikép feltöltésével egy boldogabb
élet illúziója kelthető. A kortárs hollywoodi éldarabokra adott friss brit
válaszok éppen a melodrámai jelleg változtatásával vonják szorosabbra ezt a
párhuzamot, az elmúlt évek két legjobb időutazós filmjében. A 2011-es Ezer csók mélyen (a cím egy 2001-es
Leonard Cohen-dalból való) hősnője a születése óta otthonát jelentő londoni
bérház liftjében lép vissza fokról-fokra egy borzalmas, önpusztító párkapcsolat
kulcspontjaihoz (első szakítás, első csók, első találkozás), de minden egyes
alkalommal kudarcot vall, hogy elfordítsa fiatalabb énjét a démoni férfitől:
ahelyett, hogy törölni tudná múltjából az élményképeket, inkább a mélyükre lát
és mind szörnyűbb titkokra döbben rá, egészen a legmerészebb melodrámákba illő
utolsó felismerésig – ami végül is kigyógyítja a jelenkori szenvedéséből. Szemben
az amerikai Pillangó-hatással, a brit
zsánerdarab nem a megváltoztathatóság egyre tragikusabb következményeit mutatja
be, hanem a teljes passzivitásra szavazva épp annak lehetetlen, sőt értelmetlen
mivoltát hangsúlyozza. A múlt hibái, csapásai nem tehetők semmissé a legnagyobb
áldozatvállalás árán sem, egyszerűen örökre megmaradnak és éppen a velük való
tudatos szembenézés vezethet eredményre – ahogy a filmben elhangzik: „a
boldogság titka nem az, ha az van, amit akarsz, hanem ha azt akarod, ami van.”
A visszakövethető timeline hitelessége kulcsfontosságú, mivel a jelen
elfogadásának eszközét jelenti.
A
romantikus komédiáiról híres Richard Curtis búcsúfilmje, az idei Időről időre a Pillangó-hatás mellett legalább annyira az Időutazó feleségének is párdarabja (amit a lassacskán a szubzsáner
ikonjává váló Rachel McAdams feleségszerepe is jelez), hőse ugyancsak örökletes
genetikai hibával rendelkező idővándor, aki egy sötét helyiség és pár
pillanatnyi koncentráció révén bárhová visszaugorhat saját bőrébe és újraélheti
élete egy rövid szakaszát, könnyedén módosítva jövőjén. A vígjátéknak induló
film látszólag szakít a melodrámai időutazó karakterével, mikor az ugrásokat
tudatos és tetszőleges céllal ruházza fel (a Pillangó-hatásban eleve elrendelt célok szerepeltek, az Időutazó feleségében véletlenszerűek), a
történet utolsó harmada azonban ezúttal is tartogat néhány szívbe markoló
szembesülést, amelyek közös pontját az a felismerés jelenti, hogy az átírt
múlttal együtt annak pozitívumai is örökre odalesznek. Minden egyes kiemelkedő
pillanat olyan mérföldkőként rögzül a főhős életében, amely leszűkíti a
visszaugrások intervallumát, így az időutazás éppen az elmúlás és
megváltoztathatatlanság bizonyítékává válik – a főhős számára végül a múlt
ugyanúgy csupán újranézhető látvány marad, mint a hétköznapi embereknél (csupán
jobb képminőségben, nagyobb valóságélménnyel), miután lemondani kényszerül a
sorsfordító, történetátíró változtatásokról. Curtis leginkább apa-melodrámaként
aposztrofálható time-slip filmje az Ezer
csók mélyen anti-románcához hasonlóan úgy foglal állást a múlt
sérthetetlensége mellett, hogy annak teljes, tudatos elfogadására buzdít,
ellentétben amerikai zsánertársaival, amelyek többnyire a szükséges
változtatások súlyos következményeire hívják fel a figyelmet. Kétféle
passzivitás-modell, melodráma-felfogás kerül itt szembe a time-slip motívumának
eltérő értelmezésén keresztül, az aktivitás büntetése és az aktivitás tagadása:
előbbinél a változtatás ára a szenvedés, az utóbbinál a boldogság ára a
változtatásról való fájdalmas lemondás. Most, hogy magánéletünk folyamatos és
nyilvános rögzítése általánossá vált, ez az ódivatú vászontanulság aktuális
alternatívát jelenthet megannyi felhasználó számára: virtuális időutazásaink pillangószárnyai
ugyanis a valós éltünkben kavarnak tájfunokat.
Időről időre (About Time) – brit,
2013. Rendezte és írta: Richard Curtis.
Kép: John Guleserian. Szereplők: Domhnall Gleeson (Tim), Rachel McAdams (Mary), Bill Nighy (Apa), Margot Robbie (Charlotte), Tom
Hollander (Harry). Gyártó: Translux
/ Working Title. Forgalmazó:
UIP-Duna Film. Feliratos. 123 perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 946 átlag: 5.57 |
![](buttons/bontas.gif) |
|