Magyar MűhelyBeszélgetés Kende JánossalFények, világokKovács Ágnes
Kende János operatőri
pályája a 60-as évek végén indult, amikor még a fekete-fehér film volt a „normális”,
a színes film pedig a „különleges”.
– Az első egészestés színes magyar játékfilm, a Ludas Matyi, amit 1949-ben
mutattak be. Ezt egy hosszú átmeneti időszak követte, amikor vegyesen készültek
fekete-fehér és színes filmek. 1969 tekinthető a fordulópontnak, ebben az évben
ugyanis 10 fekete-fehér és 10 színes film készült, és innentől számítva a szín
vált uralkodóvá. Míg az 1950-es években a színes film létrehozásának
körülményeit a kultúrpolitika, gazdasági helyzet, technikai körülmények határozták
meg, a fordulóponttól számítva, tehát az 1970-es években, már szerzői döntésről
beszélhetünk. Engem ennek a két korszaknak a metszéspontja érdekel, az átmeneti
időszak, amikor már a színes film sem rendkívüli jelenség, de még a
fekete-fehér sem ódivatú, tehát nagyjából az 1969–1974 közti időszak. Ebben az
időben milyen körülmények között forgatták a magyar filmeket? Például milyen
nyersanyagokat használtak?
– Általában a nyugati
nyersanyagok nagyon limitálva kerültek be Magyarországra. Az én koromban, mikor
1967-ben elkezdtem forgatni, akkor minden magyar fekete-fehér film Kodak Duplex
nyersanyagra forgott. Egy filmre körülbelül 21000 méter, limitált mennyiségű
nyersanyag jutott. Ez azt jelenti, hogy egy átlag film olyan 2200-2700 méter
között volt, tehát maximum 100 perces. A nyersanyag – ami ugye valutáért jött
be – egy darabig meghatározta, hogy melyik filmet akarják színesbe készíteni.
Emellett a laboratórium felkészültségével is voltak gondok, szóval korlátozottak
voltak a lehetőségek. Az első színes filmeket (Civil a pályán, Én és a nagyapám)
még nem kísértem figyelemmel, és hogy akkor kik döntöttek, meg miért döntöttek,
hogy valami színes legyen, arról nem sokat tudok. Az átmenet 1967-ben
kezdődött, amikor az első filmemet csináltam. A Csend és kiáltás, ugyanúgy Kodak anyagra készült, és az akkori
lehetőségek szerint – és ez volt az igazi jellegzetessége – CinemaScope technikával.
Akkoriban ez újdonságnak számított. CinemaScope-ban készült még a Tízezer nap. És akkor valamiért elkezdték
forszírozni, de ennek valószínűleg forgalmazási okai lehettek, mert a világból
jöttek be a színes filmek, hogy a magyar film is színes legyen.
– A színes nyersanyagokat külföldről rendelték? Ha igen, akkor
honnan?
– Ezt nem lehet tudni,
nem láttam át, de egyre több lett. Viszont visszatérve még a váltásra, egy
furcsa fordulat történt: korábban a fekete-fehér film volt a „normális”, a
színes film pedig a „különleges”. Aztán szép lassan átfordult a dolog, vagyis a
színes film lett a „természetes”, a művészfilmek pedig a fekete-fehérek, mivel
azok absztraktabbnak hatottak.
– Hogyan jutott el ehhez a fordulatig?
– A Csend és kiáltás után a Holdudvart
és az Egy őrült éjszakát csináltam,
meg Kézdi-Kovács Zsolttal is dolgoztam, de ezek még mind fekete-fehér filmek
voltak. Az első színes filmem a Sirokkó
(1969) lett, de annál is adódtak problémák a nyersanyaggal. A színes filmmel az
volt a gond, hogy nem volt elég érzékeny, tehát rettenetes sok lámpa kellett
hozzá, és rossz időben nem nagyon lehetett forgatni. Akkor jelentek meg az első,
a fekete-fehér filmmel megfelelő érzékenységű színes filmek. A Sirokkó mintapéldánya volt a Kodaknak,
de nagyon-nagyon rossz minőségben. Elég nehéz volt vele dolgozni, és ez néha az
eredményen is látszik. De onnantól kezdve javult a színes film, a laboratórium
is átállt rendesen a színes munkákra.
– Ez azt jelenti, hogy felszereltebbek lettek a laborok?
– Mindig csináltak
valami újítást, de amikor már nagy mennyiségben kellett előhívni színes filmet,
akkor átállt a laboratórium is, és a világ legtermészetesebb dolga lett a
színes film. Jancsóval a második filmem az Égi
bárány, ami már nem CinemaScope. A Sirokkó
még CinemaScope és színes, az Égi bárány már
nem CinemaScope és színes. Jancsóval az első színes filmjét, a Fényes
szeleket még nem együtt csináltuk. Bár előtte dolgoztam már vele, de mivel akkor
még nem forgattam színesre, ezért visszatért a Somló Tamáshoz, akinek már volt
színes gyakorlata.
– Erről annyit lehet tudni, hogy Jancsó az első színes nagyjátékfilmjét
egy gyakorlott operatőrrel akarta megcsinálni.
– Pontosabban egy színben
gyakorlottal.
– Ez az ő rendezési döntése volt, vagy a filmgyár is beleszólt?
– Nem, ez az ő rendezői
döntése volt. Ugyan nem volt elégedett Somlónak az akkori klasszikus
kameramozgásával, de nem merte velem vállalni az első színes filmet. Aztán a Sirokkónál már úgy gondolta, mégiscsak
vágjunk bele.
– Ez azért érdekes, mert a két film egy év különbséggel készült. Mi
változott ez alatt az egy év alatt?
– Hát, végül is semmi. Miklós
belátta, hogy – most csúnyát mondok – ez az út Somlóval zsákutca, mivel nem
hajlandó zoomot használni, nem hajlandó bizonyos dolgokra. Én viszont – a
francia koprodukciónak köszönhetően – hoztam egy új kamerát a Sirokkóba. Azelőtt Arriflex kamerával
dolgoztunk, amibe körülbelül 150 m anyag fért bele, és ezzel 5 perces
beállításokat lehetett csinálni. Az új kamera kazettájába viszont már 312 m
anyag fért, amivel 10 perces beállítások is készülhettek. Mindezt azért
találtam ki, mert állandóan az volt a helyzet, hogy egy 5 perces beállítás vége
felé az asszisztens kiabált: „még 50 másodperc, még 40, még 30”, és gondoltam,
ezt megelőzendő ezzel az új kamerával fogunk dolgozni. De a helyzet ugyanez maradt:
a 11. perc végén az asszisztens elkezdte, „még 40, még 50 másodperc”.
– Ezek szerint nem sokat változtatott az új technika a közösen
kialakított munkamódszeren.
– Először
Franciaországban gondolkodtunk el rajta, hogy mennyi is lehet ez a tíz perc.
Sétáltunk a Boulevard St. Germain-en – innen indultunk –, és a Rue Debussy
metró megállótól eljutottunk a Flore Kávéházig – ez egy elég hosszú táv –:
ennyi volt 10 perc. Ki fogjuk tudni mi ezt tölteni? – kérdeztük. Aztán
kitöltöttük! A Sirokkó tehát színes
is és CinemaScope is volt. Ezzel Miklós el is búcsúzott a CinemaScope-tól, mert
egyre inkább kamara jellegű filmek megvalósításában gondolkozott. A CinemaScope
arra volt jó, hogy nagy tömegeket és tereket tudjon jól bemutatni. Viszont a
hagyományosabb képméretek előnye, hogy arcokat jobban lehet fényképezni. A
CinemaScope-ban egy arcot nagyon nehéz fényképezni, inkább kettő fért bele. Intimebb
dolgokra alkalmasabbak a hagyományos méretek.
– Az Égi bárányban már valóban több a közeli.
– Miklós épp ezt akarta.
Utólag már kritizáltam a munkámat, nem voltam vele elégedett. Korábban ott volt
a segédoperatőr és a másodoperatőr, az egyik a zoomot húzta, a másik az
élességet. Ez volt az első olyan film, ahol én húztam a zoomot, mert lehetett
egy kézzel fogni a kamerát és húzni a zoomot. Csakhogy nem voltam elég
gyakorlott és bátor a balkézzel való zoomolásban. Bár utólag nem mindennel
voltam elégedett, mégis elkezdődött egy másfajta filmkészítés, és innentől
kezdve Miklóssal már csak színes filmet csináltunk.
– Más rendezővel forgatott még ezután fekete-fehér filmet?
– Egyetlenegyszer kerültem
vissza abba a helyzetbe, hogy fekete-fehér filmet csináltam, mégpedig Kovács
András Labirintus című filmjénél. Ott
komoly meglepetések értek a fekete-fehér filmmel, mert elszoktam tőle, és már
nem volt benne gyakorlatom, hogy melyik szín hogyan néz ki fekete-fehérben. Akkor
még persze nem volt videó, ahol ellenőrizni lehetett volna a képet. Soha nem
felejtem el: már nem tudom, melyik színésznő a Lukács uszodában, a gyönyörű kék
uszoda fölött megy a járdán, mögötte sárga fal. Amikor megnéztem a musztert,
minden egybefüggő szürke volt, a kék is, a sárga is, a szürke is. Szóval
annyira elveszettem a tapasztalatomat a fekete-fehér filmemmel, hogy egyszerűen
már nem tudtam fekete-fehér filmet csinálni, bár vágytam rá. Aztán minden
színes lett, televíziós filmekben pláne. Elfelejtettem a fekete-fehér filmet.
Bármilyen nosztalgiával is néztem Tarr Bélát, aki Medviggyel hihetetlen
dolgokat hozott létre, az már egy másik szakma. Ma már persze könnyebb, mert a
monitoron ellenőrizni lehet a színeket, de akkoriban ez elég nehéz történet
volt.
– Hogyan készül egy operatőr az első színes filmjére?
– Jó iskolám volt. Most
nem Illés Györgyöt említem, hanem Sára Sándort, aki mellett nem is tudom hány
filmben voltam már a főiskola alatt asszisztens. A Gyerekbetegségek című színes filmnél, amit Kardos és Rózsa együtt
rendeztek, nagyon-nagyon be kellett kapcsolódnom a próbákba a Sanyival. Így
valamiféle rálátásom volt a színes filmre.
– Ráadásul az egy nagyon tarka-barka film, ahol fontos a
színdramaturgia.
– Igen, mívesen megcsinált
film volt. Miután asszisztens és segédoperatőr voltam, minden próbát nekem
kellett rögzíteni, így lett egy előtanulmányom a színes filmmel kapcsolatban. Azon
gondolkozom, volt-e másik színes film az életemben.
– Kardossal?
– Nem, Sára mellett.
Mert a Tízezer napban, az Apában, a Gyerekbetegségekben és az Ünnepnapokban
is vele dolgoztam.
– A Szindbádba nem hívta?
– Nem, akkor én már
felnőtt operatőr voltam.
– Ezek szerint a színes váltás a Sirokkó, a felnőtt váltás
pedig a Csend és kiáltás?
– Igen, és ez egy nagyon
szép váltás, mert éppen a Feldobott kőben
voltam asszisztense a Sárának, amikor felhívott Jancsó, hogy csináljam a Csend és kiáltást. Jancsóék előzőleg
kitalálták, hogy Mészáros Márta első filmjénél jobb, ha a Somló van, aki tapasztalt
operatőr, de azért velem mégis megpróbál valamit csinálni. Én meg egy hétig
keringtem a Sára körül, mint a Mátyás király juhásza, hogy van ez az ajánlatom,
így ott kéne hagynom, de szégyelltem magam. A Feldobott kő Sára első nagyjátékfilmje, én meg jó asszisztense
voltam, aztán végül mégis elmondtam. „Hülye vagy? Menjél!” – ennyi volt az
egész történet.
– Az átmenet időszakát úgy is értelmezhetjük, hogy egyre több
nyersanyagból lehet választani?
– Akadt választék, de
azt általában nem használták, mert a MAFILM-nek a Kodakkal volt szerződése, így
csak Kodak anyagra forgattunk. Néha megjelent a Fuji, amitől egyébként az ember
tartózkodott, én nem is vállaltam vele a munkát. Az Orwónak, a kelet-német
Agfának is volt színes anyaga, elég borzasztó. Időnként fölmerült a Sovcolor,
ami még borzasztóbb volt. Csináltam egy szovjet-magyar koprodukciót, ott
ajánlották, hogy legalább a próbákat csináljam Sovcolorban, de azt mondtam, semmi
értelme, mert az egyik ilyen pöttyös, a másik úgy néz ki, a harmadik másféle.
Akkor inkább fekete-fehérre csinálom a próbákat, mégpedig Kodakra. A Szovjetunióban
volt egy barátom, Sasha Mitta, akit a Péter
cár és a szerecsen című Viszockij főszereplésével készülő filmjének
forgatásán meglátogattam. Úgy volt, hogy Mitta Sovcolort és 8000 méter Kodakot
kap, azzal a felkiáltással, hogy a drágább felvételeket, a sok statisztás
jeleneteket Kodakra kell csinálni, mert a Sovcolor nem megbízható. Megpróbált
minden egyes felvételből egy Kodakot csinálni, hogy a végén lehetőleg Kodak
filmből legyen az egész film. Már nem emlékszem az eredményre, de a Sovcolor
borzasztó volt. Az Agfa Orwocolor is rossz volt, a Fujinak más tulajdonságai
voltak. A mi ízlésünknek a Kodak felelt meg akkoriban legjobban.
– Akkor ez egy szerencsés helyzet volt Kelet-Európán belül, hogy a
Mafilm a Kodakkal szerződött le.
– Igen, meg egyúttal az
adminisztráció leegyszerűsítése, hogy ne többfelől kelljen rendelni, mert a
fekete-fehéret úgyis a Kodaktól kérték. De szerettük a Kodakot. Volt akkor a
szocialista országok operatőrjeinek egy konferenciája Rigában. Beszélek
oroszul, úgyhogy nekem kellett részt vennem, de aztán elmenekültem onnan, mert
alkohollal már nem bírtuk a sok szocialista operatőrt. Kellett azért beszámolót
tartani, mivel a konferencia témája a szocialista ember ábrázolása volt. Rövid
előadást tartottam, amelyben kifejtettem, hogy a szocialista embert híven
ábrázolni csak Kodak anyagra lehet. Nem volt nagy sikerem, el is menekültem.
– Általában egy filmtervvel kapcsolatos, rendező-operatőr között
zajló konzultáción mennyire fejti ki az operatőr az álláspontját azzal
kapcsolatban, hogy színes vagy fekete-fehér legyen a film?
– Bizonyára kifejti, de én
valahogy mindig kész elképzeléssel találkoztam. Amikor Kovács András azt
mondja, Labirintus, akkor tudtam,
hogy ő csak fekete-fehér filmeket csinált egészen A ménesgazdáig, amit a Koltai fényképezett, és állandóan az volt a
bánata, hogy nem elég érdesek a képek. Nem tudom, ez mit jelent, mindenesetre próbáltam
érdes képeket csinálni. Ő tehát eleve csak fekete-fehérben gondolkodik, ahogy Zolnay
Pál is. Jancsóval jött a váltás, hogy mostantól színesben dolgozunk. Konzultációra
nem emlékszem, mivel onnantól az egyetlen Labirintust
leszámítva minden filmem, tehát a következő 40-50, színes volt. S ez a világ
legtermészetesebb dolga volt. Úgyhogy ezzel kapcsolatos vitákra nem emlékszem.
– Amikor elkezdett színes filmeket forgatni, a munkatársak
megváltoztak ön körül, vagy ugyanazok a szakemberek beletanultak az új
technikába?
– Igen, talán csak a
világításban adódott némi különbség. A fekete-fehér filmeknél lehetett
külsőkben és belsőkben kisebb lámpákkal világítani. A színes filmben a belsős
anyagra, külsős szűrővel kellett dolgozni, és kékkel kellett világítani.
Csakhogy a kékek eleinte csak szenes lámpák voltak, vagyis nem volt rendes
felszerelés a színes nyersanyag megvilágításához. Aztán megjelentek a
fémhalogén lámpák, amik már kékkel világítanak.
– Ez körülbelül mikorra tehető?
– Az első fémhalogén lámpák
az 1977-es Ők ketten című filmben jelentek
meg. De az első ilyen lámpák borzasztóak voltak, keményen világítottak, hatszor
kellett szűrővel dolgoznunk rajta, hogy egyáltalán látszódjon. Az egész magyar
filmgyártásban nem voltak olyan „soft light” lámpák, amit az egész világon
akkor már használtak. Mindenfélét ki kellett találni, ahogy Sára is tette
mindenféle nejlonokkal, visszavert fényekkel…
– Tehát folyamatosan kompenzálni kellett.
– Igen, mert nem volt
megfelelő felszerelés. A színes filmben voltak külső és belső nyersanyagok, s
másképp kellett világítani külsőben és belsőben. Bonyolult volt a rendszer:
ugyanazt a nyersanyagot, ha kívül használtuk, 85-ös narancs kellett rá, ha
belül, akkor szűrő nélkül kellett forgatni. Viszont ha beraktuk a narancsot,
kékkel kellett világítani. A Sirokkóhoz
kértünk a franciáktól 50 darab kék izzót, amik kékkel világítottak, plusz volt
még 12 szenes lámpa. Marina Vlady ma is emlékszik a hangjukra, ahogy ezek
iszonyatos csattogással bekapcsolódtak. Világítási okokból nehéz volt színes
filmet csinálni, de megtanultuk.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 0 átlag: - |
![](buttons/bontas.gif) |
|