Magyar MűhelyEgy passió kálváriájaMagyar átokSchubert Gusztáv
„Magyarpolány, ez a gyönyörű fekvésű, kálváriájáról híres bakonyi falu
a Nemzetközi Passiószövetség ösztönzésével és támogatásával, valamint kiváló
alkotóművészek közreműködésével több mint egy évtizede saját passiójátékot
rendez, amelybe bevonták a község és a környék apraját-nagyját. Krisztus szenvedéstörténete
azonban az irigység és a hatalmi ambíciók következtében magának a műnek is a
keresztútjává vált. A közösséget összetartó és formáló, minden szálában a
kálváriához kötődő misztériumjáték így a mára végzetesen megosztott faluból
kiűzetett.”
Zsigmond Dezső izgalmas és fontos dokumentumfilmjének alapkonfliktusát
magam sem tudnám pontosabban és tömörebben összefoglalni. Egy szerény kis dunántúli
település lakói elhatározzák, hogy kitörnek a reménytelen szürkeségből és
felteszik falujukat a térképre. Szép gondolat, de önmagában még nem biztosíték
semmire, álmodozásban jók vagyunk, a praktikus gondolkodásban és kivitelezésben
annál kevésbé. A polányiaknak azonban ez is sikerül, önerőből, kalákában
megteremtett misztériumjátékuk rövid idő alatt közép-európai hírű esemény lesz.
Nem vetekedhet nagyobb múltú példaképével, a sok száz szereplős, ezernyi néző
előtt előadott oberammergaui passióval, cserébe viszont sokkal bensőségesebb
élmény, mind a nézőknek, mind az apostolokat, farizeusokat, római katonákat,
angyalkákat játszó falusiaknak. Nem a színjáték profizmusa itt a lényeg, hanem
a beleélés élménye, ahogy a helybéliek egyszer csak ott találják magukat a
szent történet szerepeiben. Magyarpolány e pillanatokban a világ közepe lesz. És
nem csak azért, mert a Passió a kereszténység szakrális
alaptörténete, hanem mert a művészet kegyelméből személyükben és közösségként
is felülmúlják önmagukat, a mindennapi robot szürke ködén túlra látnak. Bő
évtizedig tartott ez az évről évre megismétlődő kegyelmi állapot. Mígnem az
örök rosszakarók el nem irigyelték ezt a szép – álszentségtől és anyagiasságtól
egyaránt mentes – összefogást. És addig nem nyughattak, míg tönkre nem tették.
A magyarpolányi passió története így lett szívet melengető közös sikertörténetből
az évszázados magyar kálvária újabb felháborító stációja. Az addig összetartó, az
alkotás örömét megízlelő közösség két részre szakadt, a krisztusi
szeretetvallás semmi perc alatt hamuvá égett a gyűlölködésben. A rendezés nagy
érdeme, hogy nem a mai pártpolitikai keretben értelmezi a magyarpolányi passió
kálváriáját. Igaza van, mert nyoma sincs ideológiai vagy vallási ellentéteknek.
Nem kormánypártiak és ellenzékiek feszülnek egymásnak a passió védelmében és
ellenében, nem is hívők és ateisták, felekezeti szembenállásról sincs szó, a
passiópártiak ellenfelei szintúgy katolikusok.
A magyarpolányi történethez hasonló viszálykodásra rengeteg példát
hozhatnánk az ország bármely pontjáról, különlegessége nem a közösség áldatlan
belháborúja, hanem az, hogy ez alkalommal vegytisztán mutatkozik meg az
irigység, a rosszakarat és a mohó szerzésvágy cseppet sem szent háromsága.
Nincs mögötte semmiféle pártpolitikai szándék. És ez, ha lehet, még baljósabb,
mint az ideológiai gyűlölködés.
Bajkeverők, irigyek, rosszakarók minden társadalomban voltak és
lesznek, a kérdés sokkal inkább az, nálunk miért ilyen sikeresek. Merthogy azok:
minden jóravaló reform, újító szándék rendre elbukik rajtuk. Mindenekelőtt a
hatalomvágy és a pénzéhség hajtja őket, ideológiájukat ehhez szabják, Mindegy
nekik, szélsőbal, szélsőjobb, Ferdinánd vagy Zápolya, ötszáz éve mindig oda
sereglenek, ahol nagyobb hasznot remélnek. Sokan vannak, de még mindig jóval
kevesebben, mint a tisztességes, dolgos emberek. Hogyan lehet, hogy mégis
rendre övék lesz a döntő szó? (Zsigmond dokufilmje nem előzmény nélkül való, ők
az antagonistái az 1964-es Nehéz emberek
feltalálóinak, ők az eladósodott téeszt nyereségessé tevő elnököt megfúrni
próbáló pártbürokraták az 1973-as A
határozatban.) A magyar átok rendszereken át szívósan tartja magát, de nem
örökkévaló. Nem is lehet az, mert a gyűlölködés egy-egy pillanatra ugyan a
teljes egység érzetét keltheti (mint a „nagy háború” eufóriája 1914-ben), de
valójában szétveti a közösséget.
Mi tartja akkor mégis össze évszázadok óta a magyar társadalmat. A
megszállók és a diktátorok vasmarka. Meg az, hogy időről időre azért mégiscsak
a szorgalom és tisztesség kerekedik felül, amit aztán a mohó rosszakarat újra
és újra felélhet. A magyar társadalomnak gyalázatosan rossz az immunrendszere,
a történelmi traumák a kivárásra, kushadásra, megalkuvásra nevelték, nem
bátorságra és őszinteségre. A Passiónál maradva: ezek nem mellékesen alapvető keresztény értékek is, ellentétben a
gyűlölködéssel, ellentétben az irigységgel, ellentétben a pusztítással. A „Ne
ölj!” parancsolatának tudtommal nincs apróbetűs záradéka. Aki egy eleven, az
egész falu vagy ország javára működő közösséget szétver, az gonoszságot művel.
Egy passió kálváriája I-II. – magyar dokumentumfilm, 2015.
Rendezte: Zsigmond Dezső. Kép: Bucsek Tibor, Becse Tamás. Dramaturg-vágó: Koncz
Gabriella. Gyártó: Dunatáj Alapítvány. A Duna Televízió bemutatója. 2x 50 perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 27 átlag: 4.89 |
![](buttons/bontas.gif) |
|