Magyar MűhelyFilmgyári centenáriumA zuglói HollywoodBarkóczi Janka
Száz éves a magyar filmgyártás. A magyar filmművészet legendás intézménye, a
különböző korokban más-más néven, mégis folyamatosan működő fővárosi Filmgyár
idén ünnepli alapításának 100. évfordulóját. A legtekintélyesebb hazai műhely,
melyet már a korai időszakban is csak „zuglói Hollywoodként” emlegetett a
köznyelv, hosszú története során felbecsülhetetlen értéket teremtett és mostanra
maga is jelképpé vált.
A kezdetek
Janovics Jenő, a
kolozsvári Nemzeti Színház vállalkozó kedvű igazgatója 1916-ban döntött úgy,
hogy saját filmgyárat alapít, hiszen korábbi komoly sikerei nyomán számára is nyilvánvalóvá
vált, hogy a mozgóképpel nem csak új művészet, de új ipar született, melynek
szüksége van a megfelelő infrastruktúrára. A Corvin néven létrehozott cég
vezetésére egy fiatal és ambiciózus újságírót, Korda Sándort kérte fel, aki
egyúttal a főrendezői feladatokat is ellátta. A nagy lendülettel induló
vállalkozás az első évben már 18 némafilmet gyártott, köztük olyan nívós
sikereket, mint a Csiky Gergely színművéből adaptált A nagymama, melynek főszerepében Blaha Lujzát csodálhatta a
közönség. Bár A nagymama felvételei
még a Pannónia és Sziget (ma Radnóti Miklós) utca sarkán álló üvegműteremben
készültek, a Corvin néhány hónappal később meglelte végleges otthonát.
1917 tavaszán az inkább Erdélyhez
kötődő Janovics megvált a cégtől, és Korda a frissen belépő Pásztory M.
Miklóssal együtt teljes jogú tulajdonossá vált. A szépreményű vezetők ekkor döntöttek
úgy, hogy felépítik saját műtermüket a Gyarmat utca 35-37. (ma Róna utca 174.)
alatti címen, ahol a városközponttól nem túl távol, mégis nagy szabad terekkel
rendelkező, külső felvételek készítésére is alkalmas zöldövezetben
folytathatták a munkát. Az ékszerként csillogó üvegépület köré hamarosan számos
kiszolgálóegység települt, és Zugló ligetei között valódi kis filmváros nőtte
ki magát. A háborús évek konjunktúrája lehetővé tette, hogy a kiszámíthatóan megjelenő
tőkét az eszközparkba forgassák, így a minden tekintetben jól ellátott gyár, a
nemzetközi piacon is gyorsan versenyképes szereplővé vált. Azt, hogy a két
világháború között elterjedő Hollywood-hasonlat nem teljesen légből kapott, a Színházi Élet munkatársának 1920-as
látogatása érzékelteti igazán: „Átmegyünk az előtér kertjén és belépünk az
asztalosműhelybe. Borzalmas zaj, lárma fogad itt bennünket. Sivítanak, zúgnak a
gyalugépek, készülnek a díszletek, állványok, oszlopok. A sarokban egy villanyerőre
berendezett esztergagépből két perc alatt egy erkély teljes váza kerül ki.
Innen az öltözősorokhoz érünk. Egyetlen pesti színháznál nincsenek ilyen
öltözők. Finom selyem tapéták, tükrök, pamlagok, kényelem, higiénia minden
egyes öltözőben. A szobrászműhelybe lépünk. Egy óriási két méter magas Buddha
szobor vigyorog felénk, oldalt még három életnagyságú Buddha és mindenféle
szobrok, görög vázák, egyiptomi istenszobrok. Valamennyit itt faragták gipszbe,
itt készült a szobor negatívja és pozitívja. A kasírozóműhely következik, ahol
a fürge munkáslányok kezéből tömör márvány és bronzoszlopok kerülnek elő,
természetesen — papírból. Az amerikai rendszerű és berendezésű laboratóriumhoz
érünk. Egyik szoba következik a másik után, úgy, ahogy a film készül és
mindegyikben a vegyszerek más és más illata, és mindenütt fantasztikus vörös
világítás. A mozi boszorkánykonyhája ez, meglepő az egész, szinte félelmetes.
De a Corvin-gyár leggrandiózusabb része, csak most következik. A műterem ez, az
óriási üvegcsarnok. Pokoli hőség fogad bennünket. Szédítő magasságban soha nem
látott nagyságú villanylámpák égnek, csigák, kerekek, emelők khaosza a tetőn és
földszinten — egy teljesen berendezett színház.”
Az üveghegyen túl
A nyugati technológiához már
a kezdetektől olyan intellektuális háttér társult, mely állandó biztosítéka
volt annak, hogy az itt születő munkák ne csak technikai, de művészi szempontból
is magas színvonalúak legyenek. Korda ügyelt rá, hogy minden feladatra a
legjobb szakembereket szerződtesse le, nem ritkán kizárólagosságot kérve tőlük.
A janovicsi koncepció szellemében folytatták a klasszikus irodalmi művek
adaptálását, így született meg 1917-ben a Karinthy Frigyes által némafilmre írt
A gólyakalifa, a Szent Péter esernyője, A
piros bugyelláris, majd 1918-ban Az
aranyember, ám igyekeztek saját, eredeti forgatókönyvekkel is előállni. Az
ide szerződött színészek között meg kell említeni többek között Rátkai Mártont,
Várkonyi Mihályt, Beregi Oszkárt és Gombaszögi Fridát, az írói munkát Vajda
László felügyelte, de a Corvinnak dolgozott ekkoriban operatőrként Eiben István
és Kovács Gusztáv is.
A szép remények ellenére a
háború után lassan mégis beköszöntött a válság. A nagy vizionárius, Korda
Sándor, a Tanácsköztársaság idején vállalt filmpolitikai szerepe miatt
kénytelen volt elhagyni az országot, a kereslet visszaesett, és a hazai
produkciók hiányát leginkább külföldi bérmunkával lehetett pótolni. A
tőkeinfúziót jobbára német bankok biztosították, az egyre intenzívebb külföldi
kapcsolat viszont egyúttal a magyar szakemberek kiáramlásának is kaput nyitott.
1922-ben a gyártás elérte a mélypontot, és annak ellenére, hogy a 8 Órai Újság még a következő évben is „szédületesen
nagy, amerikai stílusú” munkaszervezésről ír, valamint megemlíti a stúdió
mögött felépített, 18 házból álló, különböző korok szerint öltöztethető
díszletutcát (melynek végén egy későbbi beszámoló szerint esetenként magára a
tengerre nyílt kilátás), a pajzsos lovag emblémájával büszkélkedő, klasszikus
minőséget képviselő Corvin túl volt már fénykorán. A vezetőség lassú agónia
után végül 1926-ban jelentett csődöt, azonban az állam, és elsősorban a
Filmipari Alapot képviselő, rendőrkapitányból lett filmszakember, dr. Bingert
János épp ekkor látta meg a helyben a fantáziát.
A Hunnia és a hangosfilm kora
A Filmipari Alap árverés
útján jutott az értékes területhez, ahol 1928-tól a felügyelete alatt álló Hunnia
Filmgyár Rt. kezdte meg működését, és hamarosan beköszöntött a második
virágkor. Ez az indulás sem volt egyszerű, hiszen épphogy belefogtak az
újjászervezésbe, megtörtént a mindent felborító hangosfilmes váltás. A stúdió
falait sürgősen hangszigetelni kellett, hangfelvevő és utószinkronizáló
berendezésre volt szükség és minden egyéb szempontból is szükségessé vált a
hangos felvételek kívánalmaihoz igazítani a környezetet. Mindez aligha lett
volna lehetséges, ha nincs az 1931-es bankzárlat, mely jelentős külföldi
pénzeket fagyasztott be az országban, melyeket így átmenetileg meg lehetett
forgatni a nagy bevétellel kecsegtető filmiparban. Az ügyes manőverek
következtében Bingert igazgató úr nemsokára büszkén mutathatta meg a sajtó
képviselőinek Európa egyik legmodernebb, régi-új „atelié”-jét, ahol éppen az
első hangosfilm, a Kék bálvány
forgatási munkálatai zajlottak.
Ettől kezdve gőzerővel
folyt a munka, és egyes leírások szerint a kihasználtság akkora volt, hogy
olykor a díszletraktárban is stábok dolgoztak. Sorra születtek a 30-as évek ma
már klasszikusnak számító filmsikerei. A kapacitás növelésére 1936-ban
egymillió pengő beruházásával teljesen felszerelt, két szinkronizáló teremmel
ellátott ikerműtermet építettek, melyet szükség szerint egybenyitva még nagyobb
légtérben lehetett dolgozni. Az év másik különleges szerzeménye Lohr Ferenc
hangmérnök álma, az „ördöngös csodagépnek” számító hangmixer volt. Ez a drága
eszköz virtuóz kezelőjének irányítása alatt lehetővé tette a helyszíni
hangkeverést, amit korábban csak Bécsben, előzetes megrendelésre és hosszú idő
alatt tudtak elvégeztetni.
A profi technikára szükség
is volt, mert időközben nem csak a magyar, de a külföldi gyártók is felfedezték
a Hunniában rejlő lehetőségeket. A hazai piacot szinte teljesen uraló
vállalatnál 30-40 film készült évente, melyből több nemzetközi, elsősorban
német koprodukció. Hiába tiltakoztak időről időre különböző filmszakmai
szervezetek az egyre nyilvánvalóbb monopolisztikus törekvések ellen, a
külföldről bevonzott pénzek olyan jelentősek voltak, hogy nem lehetett elég
nyomós érv, ami velük szemben latba eshetett. „Versenyképes magyar filmet csak
úgy lehet előállítani, ha külföldi produkciókhoz kapcsolódunk. A magyar tőke
önmagában nem bírja el az előállítás fantasztikusan nagy költségeit, szükséges
tehát a külföldi segítség. A szegényes anyagi eszközökkel készített magyar
filmek sorsa csak a csúfos bukás lehet. A közönség csak a jó filmre kíváncsi,
ebből a szempontból nem ismer hazafiasságot.” – nyilatkozza az Ország-Világnak 1932-ben dr. Bingert.
Koncepciója szerint az év bizonyos hónapjaiban magyar filmeket forgatnak, a
fennmaradó időben pedig bérbe adják a műtermet és igény szerint biztosítják a
jól képzett szakembergárdát. Ha egy külföldi cég a hazai piac számára egyúttal
magyar verzióban is leforgatja a filmjét, az államtól és a Hunniától egyaránt
kedvezményeket kap. Sokat mondó az is, hogy a cikk szerint ezzel felcsillan a
lehetősége, hogy olyan magyar származású, idehaza immár megfizethetetlennek
számító szupersztárokat foglalkoztassanak, mint például Fejős Pál és Székely
István.
Az elképzelés jól
működött, 1941-re pedig ennek folyományaként újabb gyártóhellyel gazdagodott a cég,
amikor a Star tulajdonában álló pasaréti műtermet is a Hunnia alá rendelték. A
háborús viszonyok így azonban végképp nem hagyhatták érintetlenül a fokozatosan
duzzadó, állami kötődésű vállalatot, melyből pillanatok alatt hadiüzem lett,
1944 nyarától pedig új vezetőséggel, nyilas felügyelet alatt folytatta a
munkát. A korszak végén a háború okozta fizikai és mentális rombolás a
filmgyárat is súlyosan érintette, és csak hosszú idő után állhatott talpra
ismét. 1948-ban megtörtént az államosítás és megszületett a Magyar Filmgyártó
Vállalat, vele együtt pedig egy új világ, mely nevében már nem, de helyében és
szellemében sokat átmentett a zuglói elődök örökségéből.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 3 átlag: 7.67 |
![](buttons/bontas.gif) |
|