Barbár időkTrónok harcaLady Macbeth a sárkányok ellenGreff András
A Trónok harca sorozat nyolc évadán úgy
süvít keresztül a korszellem, a katasztrófa előérzete, hogy abba bele lehet
remegni. „Évezredek
óta ez a legnagyobb fenyegetés, amivel szembenézünk.” David Attenborough, a
természetfilmezés becsületes matuzsáleme ezekkel a vészjósló szavakkal nyitja a
BBC nemrég bemutatott, az ő hangjával kísért dokumentumfilmjét, amely a klímaváltozás
civilizációroppantó súlyáról kívánja meggyőzni a publikumot. A feszültségterhes
mondat azonban az évtized két legnépszerűbb, kikerülhetetlen kulturális
jelenséggé terebélyesedett fikciós tévésorozatában is feltűnés nélkül
elhangozhatott volna – sőt némiképp eltérő formában, de azonos tartalmat
hordozva alkalmasint el is hangzott. Pedig sem a The Walking Deadnek, sem pedig a Trónok harcának nem a globális felmelegedés a tárgya – mégis, ha
azt hisszük, hogy átütő sikerüknek semmi köze sincs ahhoz, amire az
Attenborough-idézet utal, akkor éppúgy nem tudunk mi semmit, akárcsak Havas Jon
Deresből, akinek fejéhez a Trónok harca
nyolc évada során úgy három-négy epizódonként hozzávágták ezt a szolid sértést. Mindkét
sorozaton úgy süvít keresztül a korszellem, hogy abba bele lehet remegni.
Gondoljunk akár a klímapánikra, akár a migrációs krízisre vagy a 2008-as
gazdasági válságra és utóhatásaira az általános egzisztenciális
bizonytalanságtól az értelem ellenében megválasztott varázsló-vezetőkig, a
nyugati világ minden szegletében tanácstalanságra és az egyetemes katasztrófa
rémétől való rettegésre bukkanunk. A kései, túlérett szakaszába lépett, üvöltő
igazságtalanságoktól és látszólag megoldhatatlan erkölcsi, mentális és
társadalomszervezési problémáktól rogyadozó kapitalizmusból ugyan még senki sem
látja, merre is nyílna kiút egy élhetőbb világ felé, abban viszont széles körű
az egyetértés, hogy a következő szakaszban, gyaníthatóan még a mi életünk során
az összeomlás csúfos, véres napjait-éveit kell majd valahogy átvészelni. „Közeleg
a tél.” – ahogy a Trónok harca egyik
emblematikus, refrénszerűen vissza-visszatérő mondata szól. Egy
ilyen ingatag világban elemi erővel támad fel ismét a mágia, a mítosz iránti
igény, így nincs mit csodálkozni rajta, hogy a korszak két nagyszabású
televíziós közösségi élményét olyan amerikai sorozatok kínálták, amelyeket
vastagon beburkolnak a fantasztikum delejes rétegei. A Walking Dead posztapokaliptikus miliőjét benépesítő zombijaiba
világnézettől vagy társadalmi helyzettől függetlenül éppúgy bele tudta (és
tudja: a sorozat még most is fut) vetíteni mindenki aktuális legmélyebb
félelmeit, akár a Trónok harcában
színre lépő és szintén a teljes civilizációs bukás sötét ígéretét hordozó
Másokba (akik lényegében úgyszintén élőhalottak voltak). Ám utóbbi sorozat
páratlan népszerűségét hiba volna csupán erre az összetevőre szűkíteni. Sárral kevert vér A
2011 és 2019 között futott, idén tavasszal lezárult, összesen 73 epizódot
megélt Trónok harca univerzumában
volt valami egészen bizsergetően közeli,
ami sokkal lényegesebbnek mutatkozott a választott műfaj – a fantasy – mégoly
egzotikus rekvizítumainál. A sorozat kitalált, de leginkább afféle alternatív
késő-középkorinak látszó királyságában és közelebbi vidékein a Mások jelentette
külső fenyegetés árnyékában három rivális nemesi család, a Starkok, a
Lannisterek és a mindössze két túlélővel, ám jelentős birodalmi ambíciókkal
büszkélkedő Targaryenek estek egymásnak, az öldöklő harchoz pedig még egy sor
család, klán, kalandor, továbbá különféle klasszikus fantasyteremtmény élén
három méretes sárkány is csatlakozott. De boszorkányok és jégzombik ide vagy
oda, a Trónok harcában az ismerősen
dágvány-, tyúkól- és pocsolyaszagú elemek alapos győzelmet arattak a mesevilág
felett. A
sorozat ezt a hitelességet nemcsak a mágikus elemek takarékos alkalmazásával,
hanem már a helyszínválasztással is biztosította: az épített vagy épp
számítógépekkel programozott díszleteket ugyanis képzelt miliők helyett rendre
a létező emberi történelem egyebek mellett Dubrovnikban és Észak-Írországban
kiválasztott, kőből és fából eszkábált vagy épp a természet által évszázadok
során kialakított környezetébe illesztették. Nem Középfölde hangsúlyosan
másvilági falvacskáiban és bányáiban járhattunk tehát, hanem lényegében
hazatértünk egy olyan
korszakba, amely már kellően civilizált, így nem túl távoli és idegen a mai
nézőnek, de amelyben a napjainkat meghatározó viszonyokhoz képest az emberek
csak tizedannyira leplezték az ösztönéletüket. A Trónok harca hírnevéhez nagyban hozzájárult, hogy epizódjaiban
olyan kivételes lendülettel öltek, kínoztak, csaltak, raboltak, zabáltak és
párosodtak (akár egészen közeli rokonokkal is), mintha mindig épp utoljára kelt
volna fel a Nap a királyi birodalomnak otthont adó Westerosban. A testek e sajátos
mozgásaihoz pedig a szellem vibrálása is alkalmazkodott. A sorozat csodálatos
rezonőrfigurái, kifinomult vagy épp tenyeres-talpas, botcsinálta filozófusai
(Tyrion és Cersei a Lannister-házból; Ser Bronn és Sandor Clegane, a két
karizmatikus zsoldos; vagy Lord Varys, a metszően intelligens eunuch tanácsadó)
illúziótlan, a szó létező összes értelmében fájdalmas tapasztalatok során
érlelt szemléletük segítségével alaposan szembementek a XXI. század meghatározó
önvédelmi mechanizmusaként felismerhető reflexszerű félrenézéssel, és az embert
számító, önző, veszélyes és vágyvezérelt fél-ösztönlénynek festették le
sziporkázó dialógusaikban. Mi sem természetesebb ezek után, hogy a sorozat az
egyik leglényegesebb konfliktus, vagyis az őszülő uralkodóosztály és az ifjú
(tényleges vagy csak átvitt értelemben) trónkövetelők küzdelmének bemutatásakor
is büszkén recsegtette a disszonáns hangokat: Joffrey Baratheon, a
vadállatiasan romlott gyerekkirály vagy Daenerys Targaryen, a végül
tömeggyilkosságig eljutó királynőjelölt-forradalmár sorsa nem sok kétséget
hagyott afelől, hogy a Trónok harca mit
is gondol a mindenkori új generációkba vetett remény idealizmusáról. Azt pedig,
hogy a sorozat világszemlélete mindezzel együtt sem fordult át sivár,
csontszürke nihilizmusba, bátran felvéshetjük a Trónok harca valódi bravúrjai közé. Akár egy egész kontinens, akár
csak a család vagy egyszerűen csupán önmaguk sorsa izgatta is őket, a sorozat
szereplői mind aktív, cselekvő individuumokként próbáltak igazítani valamit a
maguk rémes világán, amiben élniük adatott. De kétségtelenül nem a humanizmus volt az
úr Westerosban: a sorozat egyfajta perverz, szadomazochisztikus
vágybeteljesítéssel mindenekelőtt az emberi lények nagyon is létező éjszakai
oldalának felmutatásában jeleskedett, méghozzá igen változatos alakzatok sorba
rendezésével, amihez tengernyi karakter állt a sorozat mindenkori kreatív
erőinek rendelkezésére. A Trónok harca ugyanis
nem maroknyi főszereplővel, hanem a sorozatok történetének talán
legkiterjedtebb ensemble castjével
dolgozott: a nézőpont tizenegynéhány döntő jelentőségű, sokrétű figura és a
mellettük sertepertélő hatvan-hetven-száz nem kevésbé érdekesen megformált
mellékkarakter között hullámzott egy térben és időben is nagy távolságokat
átfogó elbeszélésben. Egyik legérdekesebb és talán legmaradandóbb vonása pedig
éppen az volt, ahogyan magába tudta zárni az ütemesen múló időt. Kifejezetten
nagyszámú izgalmas karaktert ugyanis láthattunk azért már egyéb sorozatokban is
(a Drótban, a Deadwoodban vagy a Lostban),
de az idő a Trónok harca szereplőin
végezte el leglátványosabban megfékezhetetlen munkáját. Évadról évadra
mélyültek a ráncok, nővé és férfivá cseperedtek a gyerekek, ahogy a figurák
viselkedését – nevetését, szófordulatait, fegyverhasználatának módját – is
alaposan átformálták az évek alatt megszerezhető tapasztalatok. Richard
Linklater több mint egy évtized során forgatott Sráckorának kivételes varázslata járta át a Trónok harca epizódjait is: a megtalált és fel is mutatott idő
ellenállhatatlan, megszédítő ereje. Kard, varázslat –
és szoknyák Ugyanakkor az idő a szó egy másik,
korszakot jelölő értelmében is rajta hagyta a nyomát a Trónok harcán. A sorozaton kívüli világ, a velünk kortárs, eleven
hétköznapi valóság ugyanis egy döntő ponton biztosan alaposan belebeszélt a Hét
Királyság hőseinek toborzásába. A korszak emancipatorikus mozgolódásaitól
aligha függetlenül a sorozatban szokatlanul nagyszámú fajsúlyos, nem vagy
távolról sem csak a férfiakhoz fűződő viszonyuk segítségével jellemzett
nőalakot lehetett látni cselekményformáló szerepben. Mindenféle színben
feltűntek: volt köztük nemes, mint Tarth-i Brienne, a leendő lovag; kíméletlen,
de erkölcsében megingathatatlan, mint a profi bosszúállóvá cseperedő Arya
Stark; velejéig romlott és éles eszű, akár a sorozat Lady Macbethje, a
családjáért bármire hajlandó Cersei Lennister – és így tovább. Ennyiben tehát a
Trónok harca tudott az elmúlt húsz
évben alaposan megváltozott nézői igényekről, és meg is felelt azoknak, sőt egy
lépéssel talán tovább is ment, amennyiben a betetőző évadok végső
konfliktusainak abszolút középpontjába kizárólag nőalakokat állított.
Ugyanakkor a sorozat szemléletétől nem volt idegen a fájdalmasan avíttas
tárgyiasítás sem, ami különösen az első néhány évadban lehetett szembeötlő.
Ezekben a különféle nőalakok ha kellett, ha nem, újra és újra megszabadultak a
ruhájuktól, hogy közhelyes beállításokban fedjék fel ódivatúan szexista
szempontok szerint kiválasztott, egy Helmut Newton-fotó aktmodelljeit idézően
makulátlan felépítésű, az ábrázolt brutális, véres-szutykos ántivilágban is
szögmérővel-vonalzóval igazított szőrzetű testüket. Lehet persze azt mondani,
hogy ezt a fajta önkéntelenül parodisztikus ábrázolásmódot a Trónok harca mintegy házon belül
örökölte, hiszen ugyanez az ízlésficam jellemezte korábban az ezredforduló
utáni népszerűbb, akciódús kosztümös szériák közül például a Rómát és a Borgiákat is, ez azonban sovány vigasz, főleg annak fényében, hogy
ez a bornírtan szépelgő meztelenkedés lendületesen szembemasírozott a sorozat
általános vezérlőelvét adó nyersen realista szemlélettel. A negatív kritikai és
rajongói visszajelzések, valamint a társadalmi közbeszédet az évtized második
felében egyre meghatározóbban alakító feminista mozgalmak hatására azonban a Trónok harca végül szakított ezzel a
gyakorlattal, és a sorozat utolsó három évadából gyakorlatilag nyom nélkül
száműzte az indokolatlan, infantilis pucérkodást, ami vastagon aláhúzza,
mennyire együtt mozgott ez a látszólag megnyugtatóan távoli valóságot ábrázoló
sorozat a nagyon is reális mindennapok történéseivel. Búcsú a könyvektől A kérdésre, hogy a Trónok harca erényei és botlásai mindenekelőtt kinek a számlájára
is írhatók, nem könnyű kapásból határozott választ adni. A sorozat egy amerikai
fantasyszerző, George R. R. Martin 1996-ban útjára indított és az évek során
szép lassan elismerésre méltóan népszerűvé vált regényfolyamának, öt vaskos
kötetnek az adaptációja, mely munka oroszlánrészét két, a 2000-es években a
filmkészítés univerzuma felé gravitáló amerikai prózaíró, David Benioff és D. B.
Weiss végezte el. Egészen addig a pontig, amíg volt miből dolgozniuk: mire
ugyanis a sorozat a hatodik évadjához ért, elfogytak a könyvek, a történet
viszont befejezés nélkül maradt – az ezzel kecsegtető két (vagy több)
zárókötettel Martin ugyanis mindmáig adós. Vagyis a Trónok harca utolsó három (illetve az ötödik évad bizonyos
részletei miatt inkább három és fél) évada már a Benioff/Weiss szerzőpáros
autonóm alkotása, amelyet ugyanakkor nemcsak az addigi előzmények, hanem az
alapkönyvek írójának számukra átnyújtott vázlatpontjai is keretek közé
szorítottak. Ezen keretek szétfeszítésére a sorozat két éceszgébere látványos
erőfeszítéseket tett aztán, kétes eredményekkel – de ne rohanjunk ennyire
előre. Ha a létező könyvfolyamot összevetjük
azzal, ami a sorozatban látható volt, akkor a Trónok harcában az évtized egyik legbiztosabb kézzel irányított
adaptációs projektjét ismerhetjük fel. Bizonyos szempontból a Benioff/Weiss
páros előtt ki volt kövezve az út, amennyiben a sorozat két legnagyobb
ütőfegyverét, vagyis a könyörtelen világszemléletet (amelyhez a meghatározó
szereplők mellbevágó, kiszámíthatatlan haláljelenetei és az ezzel járó “bármi
megtörténhet” hangulat is szorosan hozzátartozott) és a háromdimenziós,
egyénített beszédmódú, emlékezetes, élénken színes és szagos figurákból
összeálló szereplősereget teljesen készen vehették át a könyvoldalakról, de
mint megannyi félresikerült adaptáció mutatja, egy ilyen szerencsés tény
önmagában még egyáltalán nem garantálja a jegyet az adaptációs mennyországba. A
tévésorozat alkotói viszont alapos munkát végeztek. Mindenekelőtt elismerésre
méltó tehetséggel választották ki azokat a – javarészt angol – színészeket,
akik olyan hitelességgel voltak képesek elfészkelni magukat a rétegzetten
megírt figurák sok sebet kapó bőrében, mintha mindig is erre készültek volna.
Egy számottevő és a világsikerhez alighanem elengedhetetlen módosítást pedig
már a szereposztás során is elvégeztek: a sorozat néhány kulcsszereplője,
mindenek előtt Tyrion, Cersei és Varys, de említhetnénk az egyik legizgalmasabb
karakterívű, a brutális felszín alatt klasszikus Bildungsroman-hőst rejtegető
Sandor Clegane-t is, a könyvekben megismert változatokhoz képest egy diszkrét,
de eltéveszthetetlen árnyalattal ugyanis vonzóbbak
lettek – értve ezen úgy az őket játszó Peter Dinklage, Lena Headey, Conleth
Hill és Rory McCann fizikai adottságait, mint a szakmai hozzáértésükből eredő
tömény, sűrű jelenlétet. És bár a főbb szereplők közötti, fejezetenként
eszközölt nézőpontváltással Martin kétségtelenül határozott vonalakkal vázolt
útmutatót adott a sorozatkészítők kezébe az epizódok elbeszélési technikájának
kidolgozásához, a magas színvonalú, jó tempójú jelenetek hosszú sorát
eredményező sűrítés vagy épp bővítés már mindenképp az ő arányérzéküket
dicséri. A sorozat első számú alkotói dialógusokat tömörítettek, figurákat
formáltak újjá, cselekményszálat szőttek hosszabbra és karaktert kreáltak úgy,
hogy közben hűen őrizték az eredeti szöveg szellemiségét. Legalábbis így volt ez az elején. Kevés
sorozat esetében volt ugyanis annyira feltűnő, hogy valami számottevően
megváltozott az alapokban, mint a Trónok
harca esetében a hatodik évad után. Más lett a rezgésszám – de a Trónok harcát figyelemre méltó módon nem
a nagyon sokadik állomásukig elvergődő szériák, franchise-ok triviális
betegsége, a mintegy genetikai adottságként a DNS-ükbe kódolt kifáradás ingatta meg, hanem markáns
elbeszélési sajátosságai vezették neki a falnak. Hiszen bár a tévés változatot
a regényekhez képest kevésbé jellemezte a komótosság és az oldalirányú
terjeszkedés, azért a sorozatban mélyen benne járva így is nyilvánvalóvá vált,
hogy ha célirányos narratívát követünk is, az a bizonyos cél még mindig egy
nagyon, de nagyon távoli, homályos partvidéken rejtőzik. A sorozat szereplői
negyven-ötven epizód után is vidáman élték életüket (vagyis öltek, csaltak és
kínoztak), de míg sivatagokat, veszélyes vizeket és könyörtelen jégvilágokat is
keresztül-kasul bejártak, legföljebb egy vagy két centivel kerültek közelebb
két legfőbb életproblémájuk, vagyis a jeges zombik jelentette halálos
fenyegetés és az ádáz trónviszály megoldásához. Amikor Benioff és Weiss kifogyott a
könyvekből, ezt a problémát érthető módon mihamarább orvosolni kívánták.
Először is felpörgették a tempót, amivel sikeresen megakadályozták ugyan, hogy
a cselekmény végképp zátonyra fusson, ez azonban a sorozat leglényegéhez
tartozó, valószerűsítő fogások részbeni feladásával járt. Míg például a nagy
földrajzi távokra irányuló utazások korábban jó néhány epizódnyi időt elvettek
a szereplők és a nézők életéből, a váltás után hirtelen mindössze néhány
jelenetnyire rövidültek, ezzel párhuzamosan pedig ritkábbá váltak a
karakterjellemzők elmélyítését, egy-egy kulcsfordulat hitelesítését szolgáló,
ráérősebb passzázsbetétek. Mindeközben pedig a végre-valahára karnyújtásnyira
került célszalag bűvöletében beengedték a sorozatba a pongyola hollywoodi
zsánerfilmek összes típushibáját: az utolsó két évadban kaptunk deus ex
machinát, nagy lendülettel, sokat sejtetve felfestett, majd a semmibe hajított
motívumot, csakis a forgatókönyvírók aktuális igényeiből következő, ennek
megfelelően tetszés szerint változtatható karakterjegyeket, illetve a korábban
következetesen mozgatott figurák helyén merőben szövetidegen cselekvéssorokat
végző szereplőket. Hogy a Trónok harcáról
még így sem lehet állítani, hogy a záró szakaszára kifejezetten gyenge
nagyepikai próbálkozássá sápadt volna, abból következik, hogy még egy ennyire
irodalmias erényeket csillogtató sorozatban sem csak az írás minőségén állt
vagy bukott minden. William Wallace
gyermekei Sártenger, patakvér, trónviszály és
züllöttség egy sereg atavisztikus télszörnyeteg és három lidérces sárkány
árnyékában. Ha azt állítjuk, hogy amennyiben a Polanski-féle, goromba
erőszakjeleneteit közvetlen közelből láttató Macbeth-be belecsúsztatjuk
a Sárkányölő latyakos mesevilágának
magisztrális főmonstrumát, úgy formai oldalról máris megtaláltuk a Trónok harca forrásvidékét a
filmtörténetben, akkor leegyszerűsítettük ugyan a képet, de mindenképpen
elvégeztük az alapvető tájolást. Már csak abból a szempontból is, hogy a Trónok harca rendezői (operatőrei, vágói
és stiláris jellemezőinek egyéb felelősei) legjobb pillanataikban nem az
autonóm teremtés, hanem inkább a szintézis bajnokai voltak. Ezt persze nem a
hosszadalmas kerekasztal-tárgyalásokon és a szintúgy bágyasztóan neutrális
stílusban láttatott ide-oda vonulásokon, hanem sokkal inkább a sorozat
valószínűleg legmaradandóbb pontjait adó, csekély számú, ám annál nagyobb
szabású csatajelenetnél lehetett tetten érni. Két rendező epizódjait érdemes
kiemelni. Az egyik Neil Marshall, aki A
kilencedik légió című kosztümös játékfilmjének őrjöngésig fokozott, de az
epileptikus vágással sosem a koreografáltság hiányát elfedni igyekvő
mészárlásjelenetei révén kerülhetett be a körbe, a másik pedig az inkább tévés
profiként jegyzett, bár egy mozis akció-sci-fit (Végrehajtók) is maga mögött tudó Miguel Sapochnik. Kettejük
szívdobogtatóan intenzív, a Gyűrűk ura-féle
szuperprodukciók szintjét el nem érő, de azok mögött a látványteremtésben csak
kevéssel lemaradó epizódjai (Feketevíz;
A Fal őrzői; Fattyak csatája és A hosszú
éjszaka) lényegében minden akciódúsabb szandálos kalandfilmből és
ráadásképp még néhány XX. századi összecsapást ábrázoló háborús moziból is
kiszippantották a céltudatos tömegmozgatás, a kavargó közelképek, az ostrom
előtti grandiózus nagytotálok, az atmoszférafokozó árnyhasználat (a Fattyak csatáját leszámítva mindegyik
epizód éjszaka játszódik), valamint a nézők magabiztos térbeli orientációjának
mesterfogásait. És ha nem tudtak is érzékelhetően továbbhaladni azon az
ösvényen, amelyet A rettenthetetlen,
a Mennyei királyság, a Káosz, Az őrület határán vagy a Ryan
közlegény vágott a számukra, tévés viszonyok között mindenképpen kimagasló
teljesítményt nyújtottak. Sőt: a merészen árnyékos Hosszú éjszakában Sapochnik végképp fittyet mert hányni a médium
szabta keretekre, amikor határozottan egy igazán nagy vászon képzetéhez
igazította az általa irányított jeleneteket, hogy ezzel a gesztussal létrehozza
a Trónok harca talán (a sorozatok
világában) leginkább előremutató epizódját.
A nagy – lovas, gyalogos és tengeri,
kőerődítmények és jégfalak közelében zajló – csatákon túl inkább csak arcok
képei maradhattak meg bennünk – ebben a sorozatban az első osztályú
színészgárdát mindvégig, még az igencsak egyenetlen utolsó évadban is nagyon
magabiztos kézzel vezették. És a végtelenül stílusos, de hiánytalanul
funkcionálisnak ható kosztümök is minden apró szegletben kiemelkedőek voltak –
ami egy világfestést célzó sorozat esetében igen fontos tényező. A Trónok harca nézői érezhették a kardok
markolatának hűvösét, a bőrövek és a súlyos páncélzatok szagát, a felfröccsent
sár és vér nyirkos érintését. És a végén megérezhették azt is, hogy milyen egy
igazán, végtelenül örömtelen győzelem. A gonoszok feje sárba hullt, és mintha a
könyörtelen monarchia is tett volna egy szerény lépést egy elviselhetőbb
föderalista berendezkedés felé, de nemcsak az áldozatok iszonyatosan magas
száma keseríthette meg a túlélők szája ízét. Hanem annak sejtése is, hogy az
árnyak, amelyekből bármikor kinyúlhat a nyakuk felé egy tőrre kulcsolt kéz,
bizonyosan nem hagyták el a fenséges birodalmat. Valahol a végeken pedig még
most is ott röpköd az egyik sárkány. Westerosban nem aludhat senki túl
nyugodtan, de ezzel mi, nézők is ugyanígy vagyunk.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 0 átlag: - |
![](buttons/bontas.gif) |
|