KritikaEgy szerelem története: Férfi/NőKétarcú memoárVarró Attila
Házastársi dráma a férj és a feleség szemszögéből.
Még a végére sem értünk az idei ősz
művészfilm-szezonjának, máris mozikba került a Sráckor párdarabja: egy hollywoodi sztárokkal megtámogatott (sőt
belőlük táplálkozó), függetlenfilmes családi dráma három és fél órában, amit ismét
egy igen erős formai high concept
varázsol különlegessé. Az Egy szerelem
története: Férfi/Nő történetét és narratív truváját tekintve egyaránt pandantja
Linklater alkotásának: egy hétéves kisfiú felnőtté válása és szüleivel
bonyolódó kapcsolata helyett egy újszülött kisfiú halálának következményeiről
mesél, az apa és az anya szemszögéből kétszer is bemutatva a tragédiát követő
hónapok eseményeit. Az elsőfilmes Ned Benson Vihar kapujában-típusú alkotása első pillantásra egy zűrös szakítás
krónikája, amelynek nem csak főszereplőnője és konkrét modellje az író-rendező
hajdani élettársa, Jessica Chastain, de az ő javaslatára készült el a női
verzió a majdnem tíz éve stúdiók között hányódó szkript mellé. Benson
duplafilmje azonban távolról sem a hollywoodi szerzőknél megszokott önéletrajzi
románc művészzseni és színésznő között (amelyek többnyire a férfihős érzelmi
kapcsolatképtelenségét szemléltetik Ray szívszorító In a Lonely Place-étől Fosse kőkemény Mindhalálig zenéjén át az Allen/Farrow páros kapcsolatát záró Férjek és feleségekig). Az eredeti
címben szereplő hiány nem csupán a házasságból radikális húzással szabaduló rejtélyes
feleség manapság divatos figurájára vonatkozik (Holtodiglan, White Bird in a Blizzard), de a kisfiúra is, akinek
haláláról szinte mellesleg értesülünk az expozíciókból, majd árnyéka komótosan,
ám könyörtelenül elterül a krízisen, hogy a végkifejletre egyértelművé váljon:
a tragédia feldolgozása egyaránt a válság fő konfliktusát és lehetséges
megoldását jelent(het)i.
Helyenként giccshatárt
sértő túlkapásai ellenére Benson precízen kivitelezett filmpárosa meggyőzően
ábrázolja ezt a házastársi purgatóriumot, de legfőbb érdemét az
alapkoncepcióból fakadó többlet jelenti a hasonszőrű veszteség-melodrámák sokszínű
felhozatalában (Engedd el!-től az Antikrisztusig). Miként az egyetlen
kétórás verzióban is forgalmazott darabból kiderül (Disappearance of Eleanor Rigby: Them), a kétszálú elbeszélés
önmagában csupán annyival járul hozzá a filmhez, hogy nyomatékosítja a két
ember összetartozását: noha Benson számos formai megoldással hangsúlyozza a
magára maradt férj és a népes családjához visszaköltöző feleség eltérő világát
(hideg/meleg színvilág, dinamikus/statikus kamera), szinte minden jelenetben látványos
szinkronba állítja egymással életük eseményeit a szülői elvárások
beteljesítésének mellékkonfliktusától kezdve a konkrét motívumduplázásokig –
legyen az halott aranyhal/szentjánosbogár, bunyó a baráttal/húggal, a
felismerést hozó részeg buli, vagy akár a két szoba falán látható önreflektív
filmplakát (Hímnem/nőnem ill. Egy férfi és egy nő). A rendhagyó dupla elmesélés
azonban az intenzív szubjektivitás finom fátyolszűrője mögé rejti az eseményeket
(a kamera egyik verzióban sem tágít a főhős mellől), és ezek az apró eltérések
mélyebb – kíméletlenebb – betekintést nyújtanak a párkapcsolatba a bőséggel
elhangzó bölcs kinyilatkoztatások („A tragédia idegen ország számunkra, ahol
nem beszéljük az őslakók nyelvét”), és őszinte önvallomások („A tragédia a
férjemet elpuhította, engem megkeményített”) soránál.
Benson a főhősök elszórt közös
jeleneteiben fokozatosan fosztja meg közönségét a megbízható elbeszélés illúziójától,
egészen a homlokegyenest eltérő nyitott befejezésig: a két verzió eseményei
egyre jelentősebb pontokon térnek el egymástól (először csak egy másfajta
színészi gesztus, aztán kétféle öltözék, majd másként elhangzó mondatok, végül
gyökeresen különböző kijelentések), nem csak egyfajta izgalmas suspense játékot űzve a figyelmes – és
jó memóriájú – nézőkkel, de sokkal erősebb érzelmi azonosulást teremtve a
főhősökkel a finálé revelációjára. Ráadásul ezek az eltérések egy domináns
sorrendet is felállítanak a két film között, mintha csak igazolni akarnák a
férj szerelmi vallomását („Előtted nem tudtam, ki vagyok, te értelmet adtál
nekem”): a Férfiban felbukkanó
ellipszisek nem egyszer a Nőben
nyernek magyarázatot, fordított sorrendben ezek feszültsége eltűnik, inkább redundánssá
téve a filmpárt (lásd a történet vége felé található otthoni találkozás
megtörtént vagy képzelt mivoltát). Az Egy
szerelem története elsősorban nem egy szerelem, inkább a hiányok története,
a másikban tátongó űröké, amiket nekünk kell betöltenünk a saját hitünkkel,
akár szerelmi kapcsolatban, akár mozivásznakon találkozunk velük.
Egy szerelem története: Férfi/Nő
(Disappearance of Eleanor Rigby) – amerikai, 2014. Rendezte és írta: Ned
Benson. Kép: Christopher Blauvelt. Zene: Son Lux. Szereplők: James McAvoy
(Conor), Jessica Chastain (Eleanor), Ciarán Hinds (Ludlow), William Hurt (Rigby),
Viola Davis (Lillian), Isabelle Huppert. Gyártó: Unison Films / Myriad
Pictures. Forgalmazó: Vertigo Media Kft. Feliratos.
89 perc/ 100 perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 135 átlag: 5.33 |
![](buttons/bontas.gif) |
|