Neo-noirHoltodiglanJelenetek egy házasságból 2.0Soós Tamás Dénes
Finchernél és Flynn-nél a házasság már nemcsak a nemek, hanem a felvett szerepek csatája is egyben.
David Fincher a korszellem krónikása. Emblematikus
bűnügyi filmjeiben a posztmodern, legutóbbi alkotásaiban pedig a netkorszak
zeitgeistjéé. Korai történeteit a morális közönybe hulló emberiség (Hetedik), az arisztokrata pénzvilág
kiüresedettsége (Játsz/ma) vagy a
tömegidentitás-képző fogyasztói társadalom (Harcosok
klubja) felszíni kritikája mögött az fűzte össze, hogy mind a posztmodern
világ labirintusában elvesző emberről regélt. Mint a Játsz/ma befektetési bankára, aki a játék látszatát a múlt
emlékdarabjainak valóságával összemosó „összeesküvésben” is a szálakat kézben
tartó karmestert kereste, persze hiába, hiszen az utazás végén nem Óz, a nagy
varázsló, csak szilánkosra törött identitásának darabkái várták. A kutató hősök
így a tettes kiléte helyett/mellett a megváltozott világ mibenlétét ismerték
fel: azét a világét, melynek kontrollja már kicsúszott a kezeikből, melyben a
heroizmus nem magától értetődő és célravezető érték, a bűnös pedig beleolvad az
esőmosta nagyváros szürke kulisszáiba. A Hetedik
nemcsak az ótestamentumi bűntettekkel prédikáló eszelős és a rendfenntartó
erők, de még inkább a modern, hetyke és magabiztos zsarutípust képviselő Mills
(Brad Pitt) és a noirok melankolikus fatalizmusát valló Somerset (Morgan
Freeman) között húzott választóvonalat. Utóbbi nyomozáspoeticája – miszerint a
rendőr dolga csak az utólag rendszerezés és információgyűjtés lehet, mert a
nyom csak egy újabb nyomhoz vezet – a Zodiákus
megoldatlan sorozatgyilkosságait kutató, amatőr műkedvelő Graysmithnek szolgált
tanulságul, aki Millsszel ellentétben már nem a bűnelkövető – kvázi lehetetlen
– beazonosításában látta a pozitív végkifejlet zálogát.
Az utóbbi években nemcsak Fincher
stílusbravúrokkal zsúfolt műveinek esztétikája, de a nevével összetapadt
bűnfilmjei is konzervatívabb, hagyományosabb irányba fordultak. A rendező
aktív, jól tájékozódó hősöket léptet fel, akik vélt (A közösségi háló) vagy valós (A
tetovált lány) áldozatpozíciójukból a technológiai tudásuk segítségével
lépnek ki. A stílusváltás mögött a szerzői kézjegyekkel is bíró direktorok „életközepi
válsága” helyett valószínűleg inkább a megváltozott érdeklődési kör állhat.
Fincher legújabb filmjeit az internet és a média világa és az általuk kitermelt
új típusú identitások iránti érdeklődés rendezi laza, közös halmazba. A váltást
értelemszerűen A közösségi háló
jelzi, melyben a Facebookot feltaláló Mark Zuckerberg – empátiahiányos, a
társai mellett rendre elbeszélő antihősként – a szerelmi csalódását csatornázza
át vállalkozásának felfejlesztésébe. A film, ha nem is tapogatja körbe a szociális
médiának a felhasználóira gyakorolt hatását, de érzékelteti a nyaktörő sebességgel
megvalósított amerikai álom – és nem a Facebook-használat – hozta
elszigetelődést, a fiatalokat kísértő kommunikációs és önmegvalósítási nehézségeket.
A Holtodiglan ennek a webkettős generációnak a tökéletes anti-randifilmje.
Első blikkre itt is a párkapcsolati drámák „se veled, se nélküled” dinamikája
munkál: a jóképű, lezser Nick (Ben Affleck) eltűnt felesége, Amy (Rosamund
Pike) után való nyomozás a bűntett rejtélyei mellett a házastársi (v)iszony
szennyesét is kiteregeti. Fizikai mellett érzelmi erőszakkal,
kibékíthetetlennek tűnő osztálykülönbséggel, a szerelmet kikezdő, komplett
szakmákat eltüntető gazdasági válsággal a háttérben. Még ha motívumaival,
fordulataival afelé is kacsintgat, a Holtodiglan
mégis eltérő srófra jár a tipikus házastársi drámáktól vagy az olyan erotikus
thriller előképektől, mint az Elemi
ösztön. Főszereplőinek ugyanis nem (csak) a nyomozás feltárta titkokkal
kell szembenézniük: Amynek a szülei által írt, és lányuk idealizált
élettörténetét rejtő Csodálatos Amy
című gyerekkönyvsorozat támasztotta elvárásoknak, a felesége meggyilkolásával
gyanúsított Nicknek pedig a krimi-kliséket betéve ismerő tévénézők (és a
moziközönség) előfeltevéseinek kéne megfelelnie. Fincher pont ezekből az
elvárásokból és előfeltevésekből fakasztja filmje humorát, vagyis abból, hogy
az emberek manapság a tömegkultúra szűrőjén keresztül szemlélik egymást és a
világot, és minden karakterről, eseményről és fordulatról könyvek, filmek,
sorozatok jutnak eszükbe. A Holtodiglan
szerencsére nem kikacsintós, hivatkozásokra építő humorral dolgozik;
szatírájának inkább az szolgáltat alapanyagot, hogy az emberek képtelenek nem
sztereotíp forgatókönyvek mentén megítélni a másikat, a gyanúba keveredett férfi
pedig képtelen ártatlanul viselkedni, hiszen tudja, hogy még a fényképezőgépek
előtt kényszeresen kivillantott mosolyt is nemtörődömsége és bűnössége jeleként
értelmezhetik.
Az akarva-akaratlanul is hol
az ártatlan, hol a bűnös férj bőrébe bújó Nick és a felesége a hitvesi
otthonban sem tudnak eltekinteni a szerepjátéktól. A Holtodiglan következetesen tartja be a nietzschei aforizmát,
miszerint „az úgynevezett szerelmi házasságoknak a tévedés az apja és a szükség
az anyja”, mikor a tévedést a fiktív identitások mögé bújó társ
félreismerésének, a szükséget pedig a szerepjátszás által szavatolt,
glamúrsztoriba illő boldogság fenntartásának tekinti. Az érzelmi erőszak itt a
másikra rákényszerített szerep lesz: a feljavított és kiglancolt identitás
maszkjának kötelező viselete. Még ha effektíve nem is használják a Holtodiglanban, a történet mégis a
szociális média világában játszódik, amely visszavonhatatlanul tudatossá tette
az önábrázolást. Az emberek a korábbiaknál sokkal inkább tisztában vannak vele,
hogy tetteik milyen képet festenek róluk és cselekedeteik hogyan
értelmezhetőek.
A Holtodiglant az teszi igazán izgalmassá, hogy az önreprezentáció és
a szerepjáték motívumhálóját a házasság hatalmi narratívája mellett a bűnügyére
is kiterjeszti. Míg a zsernyákok az örökzöld rossz zsaru/jó zsaru leosztást
játsszák, addig a bűnelkövető a rendező szerepkörében tetszeleg, aki annak
megfelelően helyezi el a különböző jeleket, hogy hogyan fogják majd olvasni azokat
az Esküdt ellenségeken és a különböző
Helyszínelők-szériákon edzett amatőr
és profi nyomozók. Fincher mindig is vonzódott a vérre menő, de (perverz) játékként
megtervezett bűnügyekhez (lásd a Cég által megkoreografált fiktív bűntetteket a
Játsz/mában vagy John Doe tudatlan rendőrökkel
szórakozó mestertervét a Hetedikben),
de most mintha egy újfajta bűnözőtípus születése felett bábáskodna, amelyik nem
feltétlenül fizikailag követi el a bűnöket, hanem távirányítja azokat, és csak
telejelenlétével, azaz a távolból és virtuálisan manipulálja a szálakat.
A képernyőkultúra és a
médiavilág vonzáskörzetébe húzódó Fincher-filmek iróniája, hogy bár az
interneten a szöveg helyett egyre inkább a vizualitás lép előtérbe, a rendező
műveiben pont a kézjegyeként azonosított markáns képiség szorul háttérbe. Összefüggésben
állhat ez azzal, hogy az utóbbi években felerősödött a forgatókönyvíró (és
ezzel együtt a dialógus szerepe is) a Fincher-életműben: a Benjamin Button különös élete legalább annyira a Forrest Gumpot is jegyző Eric Roth filmje,
mint Fincheré, ahogy A közösségi háló pedig
Aaron Sorkiné (Az elnök emberei,
Híradósok). A Holtodiglanra is rábélyegzi
hatását Gillian Flynn látásmódja, aki saját regényét adaptálta szélesvászonra. A
három regényes író és az utóbbi időben csak bestsellereket adaptáló David
Fincher világát a sötét humor, az önreflexióra való hajlam, valamint a morbid
bűntettek és az aszociális, magába gubózó (anti)hősök iránti érdeklődés hozza
közös nevezőre. Fincher hozzájárulása, hogy a forrásműhöz a Harcosok klubjához hasonlóan roppant hű Holtodiglanban a szatirikus hangnemet
domborította ki, és szórakoztató, élcdús thrillernarratívává feszesítette a
több mint 500 oldalas regényt. Az átírás során viszont háttérbe szorult az alapanyag
reflektáltsága, amely abból fakadt, hogy mind Nick, mind Amy újságíróként
dolgozott, közreadott szövegüket pedig egyenesen az olvasóhoz címezték,
elmélyítve ezzel a regény fő témáját, az önábrázoláson keresztüli manipulációt.
Fincher, aki a Kártyavár című
televíziós sorozatban még a negyedik falat lebontva beszéltette a nézőkhöz Kevin
Spacey kongresszusi képviselőjét, nem kérdőjelezi meg olyan szinten közönségének
a főszereplőkhöz fűződő azonosulását, mint tette azt Martin Scorsese nemrég A Wall Street farkasának zárójelenetében,
vagy akár Flynn a regényben. Elmulasztott ziccer ez, melynek kiaknázása Fincher
kultfilmjeinek ligájába emelhette volna a Holtodiglant,
pláne, ha a rendező nem mondott volna le a pszichológiai megfigyelésekben
bővelkedő karakterrajzok egyes árnyalatairól sem.
A Flynn–Fincher-film
azonban így is törésmentesen simul mind a rendező aktuális érdeklődési körébe,
mind korai filmjeinek rejtelmesebb vonalához – és főként a Palahniuk-adaptáció
bizarr humorához. A rendezőben a dark thrillerek iránti vonzalmát is feltámaszthatta
a hosszú idő után kritikai és közönségsikert is arató filmje: a Sonyval
kudarcba fulladt egyeztetések miatt visszamondott Steve Jobs-biopic helyett
legközelebb a brit Utopia-sorozat remakejét
rendezi meg – elvetemült összeesküvéselméletekkel és képregényrajongó geekekkel
a főszerepben.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 93 átlag: 6.06 |
![](buttons/bontas.gif) |
|