KritikaLlewyn Davis életeNew York – MississippiJankovics Márton
A Coen testvérek biopicja 1961-be röpít vissza, amikor a nagy folk-folyam Manhattannél torkollt az óceánba.
Úgy tűnik, hogy azok a filmek képesek
igazán a 60-as évek amerikai ellenkultúrájának a bőre alá hatolni, amelyek
levedlik magukról az életrajzi film hagyományos műfaji béklyóit – sutba dobva
ezzel a kötelező áhítatot és tisztelettudást, valamint az aggályoskodó
történelmi pontosságot. A múlt évtizedben vitán felül Todd Haynes formabontó
alkotása, az I'm not there – Bob Dylan életei jutott legmesszebb eme
mítoszokkal gazdagon övezett kor megidézésében, most pedig a Coen testvérek
kalauzolják el a nézőt 1961 fagyos, ám lánglelkű protest-dalnokokkal zsúfolt
New Yorkjába (melyben mindenki vészjóslóan hasonlít egy valóban létező
előadóra, de senki nincs nevén nevezve).
A két film ráadásul
gyönyörűen ki is egészíti egymást: míg Haynes az éra főistenének titokzatos
színeváltozásait vizsgálja, addig Coenék inkább a bálvány árnyékában ténfergő
nyomorult kisember hányattatásaira kíváncsiak. Hogy ez a még az underground
fősodra ellen is protestáló átfókuszálás teljesen tudatos a részükről, afelől a
film nem hagy kétséget: a címszereplő Llewyn Davis pontosan olyan céltalanul és
mit sem sejtve toppan be Dylan hőstörténetének első felvonásába, ahogy Stoppard
Rosencrantza és Guildensternje csetlett-botlott egykor Hamlet tragédiájában. A
dramaturgiai fricskában rejlő tanulság persze mindkét esetben az, hogy az
igazán fontos történetek nem mindig a reflektorfényben zajlanak.
Llewyn-nak márpedig nem
áll jól a szénája, mintha az egész világ – de legalábbis Greenwich Village – összeesküdött
volna ellene. Mióta zenésztársa levetette magát a George Washington-hídról
(pedig aki tiszteli a hagyományokat, az a Brooklyn-hidat használja erre a
célra, mint azt John Goodman karakterétől megtudjuk), még a hippi-korszakot
nagyban érlelő folk-kocsmákban sem találja a helyét, és valahogy a dalok sem
szólnak ugyanúgy. Az egykori partner hiánya azonban nem sötét gyászként, inkább
nyúlós szürke melankóliaként telepszik rá az egész filmre, mely nem ereszt,
akár Chicagóba, akár a tengerre, akár a középosztálybeli barátok nappalijának
polgári melegébe próbál szökni az ember. Persze ez a jeleneteket belengő „míg
Mike élt, minden jobb volt”-hangulat időnként csalóka nosztalgiának tűnik – egy
sosemvolt aranykorba való visszavágyódásnak. Ám, ha a főhősünket teljes emberré
és alkotóvá kiegészítő társ létezése esetleg nem is, a hiánya kérlelhetetlenül
valóságos.
Az elfojtott
kétségbeesés hasonló szintjét látjuk itt, mint az Egy komoly ember csendes pánikba süppedő egyetemi tanárjánál, csak
Llewyn-t nem a család, a munkahely és a közösség szabályai, inkább ezek teljes
hiánya fojtogatja. Minden este más kanapéján alszik, a barátait vagy ő csalta
már meg, vagy azok őt, de leginkább mindkettő egyszerre – ha pedig épp mégsem,
akkor biztosan egzotikus trófeaként mutogatják őt a vacsoraasztalnál egybegyűlt
előkelő társaságnak. „When ain't got nothing, you've got nothing to lose” – hogy
klasszikust idézzünk. A felelősségvállalás apró szikrája egy véletlenül
hozzácsapódó macska iránti törődésében villan föl egy pillanatra, de a
cserbenhagyás itt sem maradhat el.
Ami marad mindezek után,
az a zene. A folk, ami „sosem volt új, és sosem lesz régi” öleli magába ezt a
megcsalásokkal és megcsalatásokkal teli emberi életet. Ebben a tekintetben az
Inside Llewyn Davis az Ó, testvér merre
visz az utad? szerves folytatása, hiszen ugyanannak a zenei hagyománynak a
továbbélését mutatja be egy másik közegben. A Mississippi ekkoriban nem pusztán
a Mexikói-öbölbe torkollott, hanem New York füstös kávézóiba is,
ellenállhatatlanul beömlesztve a déli államok zenei kincseit a város – és ezzel
együtt e világ – kulturális vérkeringésébe. A dalok hitelességéért ezúttal is a
legendás T Bone Burnett felelt, mint a korábbi Coen-film – vagy legutóbb
például a True Detective – esetében
is, a Llewynt alakító Oscar Isaac pedig nem pusztán színészileg állt helyt,
hanem zenészként is (minden dal élőben csendül fel a filmben). A hosszú út
során természetesen sok minden változott: Llewyn ugyan már csak énekel arról a
kötélről, ami Everettnek még tényleg a nyakában volt, de mégis sokkal
elveszettebbnek érzi magát. A konok optimizmus helyét a makacs melankólia vette
át, és így már a dalok sem juttathatják révbe a főhőst, inkább csak univerzális
szomorúságukkal ölelik át, mikor épp senki más nem hajlandó rá.
Llewyn Davis élete (Inside
Llewyn Davis) – amerikai, 2013. Rendezte és írta: Ethan és Joel Coen. Kép: Bruno
Delbonnel. Zene: T Bone Burnett.
Szereplők: Oscar Isaac (Llewyn
Davis), Carey Mulligan (Jean), Justin Timberlake (Jim), Ethan Phillips (Mitch), Robin Bartlett (Lillian). Gyártó: CBS //Canal Plus//ACE.
Forgalmazó: Vertigo Média. Feliratos. 104 perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 252 átlag: 5.48 |
![](buttons/bontas.gif) |
|