Jonathan GlazerJonathan Glazer: A felszín alattIdegen közöttünkCsiger Ádám
Michel Faber regénye és Jonathan Glazer filmje egyformán gyomorszorító, de igencsak eltérő módon érik el ugyanazt a zsigeri hatást. Nem csoda, hogy elismert moziadaptáció
készült Michel Faber A felszín alatt
című regényéből, hisz a film világában talán még több előképét találni, mint a
prózában. Amire mintha maga az író is utalna: egy jelenetében a hősnő
B-kategóriás óriásszörnyes sci-fi horrort néz a televízióban – Faber pedig épp
ilyen ponyvából kerekített magas művészetet. Koncepciója alapján műve első
látásra akár pornónak vagy szexkomédiának is beillik: egy hatalmasra
plasztikázott mellű nő kocsikázik fel-alá a Skót Felföldön, minél izmosabb
férfi stopposokra vadászva. A történet azonban a sorozatgyilkos- és slasher
horrorok irányába fordul, hisz a nő feltuningolt kocsija vénuszcsapda, a nemi
hadviselés fegyvere, portyázása áldozatainak jussa nem szex, hanem valami, ami
a halálnál is rosszabb. Az országút
fantomja találkozik a Párbajjal
és a Taxisofőrrel: a thrillerek
vészjósló stopposa ezúttal áldozat, a pszichotikus gyilkos pedig a sofőr. A
történet fő csavarjáról a horrorok mellett testrablós sci-fik juthatnak
eszünkbe: a hősnő nem ember, hanem átoperált földönkívüli, aki egy rejtőző alien-kolónia
embervadászaként dolgozik. A lényre
emlékeztető koncepció találó ötvözete szexfilmnek és sci-fi horrornak, ám Faber
könyve mégis inkább Cronenberg technokrata orvosi rémmozijára, a Veszettre hajaz (melyben Marilyn
Chambers femme fatale-ja fordít pornó-szcénákat horrorba), hisz az író a „bolygóközi”
szexet szűken, a sokkoló erőszakot viszont bőven méri. Ám sosem öncélúan, ez a
gazdag műfajiság ugyanis csak a felszín, Faber rendhagyó zsánertörténetet írt.
Műve a sci-fi szabályainak megfelelően anyag és szellem viszonyára kérdez rá,
de más irodalmi elődei is vannak: ha A
majmok bolygója a Nyihahák fejezetének parafrázisa a Gulliver utazásaiból, akkor ez is fekete humorú, abszurd,
groteszk, szürreális szatíra, hisz ezúttal az űrlények nevezik magukat „embernek”,
minket pedig vodselnek kereszteltek
és haszonállatként kezelnek. Boulle regényéhez és Schaffner filmjéhez hasonlóan
e mű is fajunk és az „első világ” felsőbbrendűségét kérdőjelezi meg. Faber
társadalomkritikát gyakorol, korhangulatot és rögrealista szociológiai tablót
fest: a hősnő által felszedett provinciális, munkásosztálybeli stopposok a
kocsi zárt szituációs, kétszereplős kamaradráma-színpadán mind előadják saját
élettörténetüket. Az író bírál xenofóbiát, szexizmust, kapitalizmust, fogyasztói
szemléletet és elitizmust, parodizálja világunkat akár közvetlenül, akár az
idegenek fejlettebb, de disztópikus civilizációjának görbe tükrén keresztül.
Ahogy egy földönkívüli szemével látjuk bugyuta tömegkultúránkat, elszégyelljük
magunkat fajunk miatt.
Az űrlények
társadalma csak a felszínen, csak testileg különbözik a miénktől, a lelki hasonlóságok
közül a felsőbbrendűségi érzés, a más fajokat és a környezetünket lebecsülő,
ragadozó világszemlélet a legmarkánsabb. Maga a hősnő is munkásosztálybeli a
saját faja civilizációján belül: hogy elkerülje a kasztjára mért kemény fizikai
munkát, kegyetlen és életveszélyes hivatást vállal, de még így is egy
intergalaktikus multi rabszolgája, egyszerre prostituált és vadorzó, kálváriája
sajátos rape and revenge (nemi
erőszak és bosszú) történetként is értelmezhető – ha úgy vesszük, az író a „fehér
rabszolgaság” fogalmát értelmezi rendhagyó módon. Ugyanakkor Az átváltozása is eszünkbe juthat
egzisztencialista hangvételéről, csak itt a hős nem ember egy rovar testében, mint
Kafkánál, hanem éppen fordítva, négylábú, szőrös, hosszú farokkal rendelkező
űrlény egy végzetesen vonzó földi nő bőrében.
A cím is arról
árulkodik, hogy Faber az erotika helyett a horrorra voksol, azzal hatol be „a
felszín alá”, hogy egy címlaplány hibátlan bőre mögé enged bepillantást,
megmutatva annak testét (számunkra) tökéletlen, visszataszító, hús-vér
valójában. A kebelcsoda bőre alatt idegen kreatúrát mutat, egy szexi sci-fi
horror máza mögött pedig kafkai víziót. A nő antihős, a heroizmus és a morál
helyette egy másik űrlény karakterének jutott (ha ő vadász, akkor a párja
hippi), akivel tökéletes ellentétei egymásnak. Azonosulásra a nőnél
alkalmatlanabb főhőst nehéz elképzelni, hisz ő és faja úgy mészárolják az
embereket, mint mi a húsukért tenyésztett állatokat. Faber azonban nem pusztán
az emberiség (és talán az összes elképzelhető faj) percepciójának szubjektív és
relatív voltára világít rá, hisz művében a tartalom mellett a forma is
szokatlan. E regény cselekményét nehéz a poénok lelövése nélkül ismertetni vagy
elemezni, hisz az író szándékosan szűkmarkú az információadagolással. Hősnője
(és faja) tulajdonságai, honának világa és a Földön szerzett élményei másságát
meglepő, felkavaró és sokkoló fordulatok formájában tálalja a befogadónak. Lépésről
lépésre vezeti be az olvasót a történet univerzumába, átadva az érzést, amit
egy idegen élhet át egy radikálisan más világba csöppenve. Néha átvált a
stopposok szemszögére, de főleg az űrlény nézőpontjából meséli el a történetet,
azaz nem is az univerzumot, hanem az azonosulásra kijelölt főhős szerepét
állítja a feje tetejére. Nem csoda, hogy épp Faber írt ilyen különös, másvilági
regényt: hollandként a Skót Felföldön lakik, emigránsként kívülálló. Ha már
Hollandia: mintha Verhoeven szexistának és feministának egyaránt nevezett
erotikus noirjait (lásd A negyedik férfi és
az Elemi ösztön „fekete özvegyeit”)
kombinálta volna hazája leghíresebb rendezőjének társadalomkritikus, szatirikus
sci-fijeivel (Robotzsaru, Csillagközi invázió, Árnyék nélkül).
Faber egy bolygóközi emigráns szemén keresztül merőben új és egyéni nézőpontból
vizsgálja világunkat, más megvilágításba helyezi azt. A „felszín alatti”, azaz
a látható és megfogható anyagi világon túli metafizikai lényeg érdekli, sajátos
hangvétele és (morál)filozófiai kérdésfeltevései okán regénye magas művészet is
egyben, nem csak zsánerdarab.
Az adaptáció
Jonathan Glazer gyermeke, aki már két korábbi mozija alapján is épp a megfelelő
filmesnek tűnt e regény feldolgozására. Debütfilmje, a Szexi dög ugyancsak pikáns témájú (a címszerepben pornóst
felvonultató) bűnhődéstörténet egy emigránssal a főszerepben, a fő különbség,
hogy a zsáner ott gengszter- és heist
film. Bemutatkozásán is meglátszik, hogy a rendező a reklámok és a zenés klipek
világából jön: gyakorlatilag egész estés videóklipet látunk tele formai
bravúrokkal, élen kísérletező, szokatlan felvételekkel és trükkökkel (amikről
avantgárd, experimentális rövidfilmek juthatnak eszünkbe), valamint egy
horrorszörnyet felvonultató, visszatérő álom-szcénával. A történet – egy
visszavonult, Spanyolországban élő brit gengsztert kényszerít vissza a
nyugdíjból rettegett ex-bűntársa – csak alibi e lírai moziban, melyet a Ben
Kingsley alakította antihős főgonosz visz a vállán (aki olyannyira különc,
mintha nem is e világból származna). Glazer második filmjében, a Születésben a hősnő férje meghal, ám
mire túltenné magát a gyászon és újraházasodna, egy kisfiú közli vele, hogy ő a
reinkarnálódott szerelme. Ez is bűnhődéstörténet, mindez a hősnő bűntudata
kivetüléseként is értelmezhető. A gyerek is túlvilági figura: nem ufó egy nő
bőrében, hanem férfi egy fiú testében. Glazer mindhárom mozijának hőse különc
kívülálló, „földre pottyant” idegen (mint David Bowie A földre pottyant férfiben), a rendező extravagáns, titokzatos,
mitikus popsztárok módjára fényképezi őket, ráadásul e szerepeket egyaránt
egészen másvilági arcú színészekre osztotta, a karakterekről így könnyen
elhisszük, hogy valami nincs rendben velük. A direktor rendszeresen normát sért
szexábrázolásban: A felszín alatt
Scarlett Johannson vetkőzésével híresült el, a Születésben Nicole Kidman szűri össze a levet egy gyerekkel, a Szexi dögnek pedig már a címe elmond
mindent.
Glazer két korábbi
mozijához hasonlóan A felszín alatt
is keményvonalas szerzői művészfilmes értelmezése műfaji narratíváknak, ekként
laza adaptációnak kellene lennie. Ez viszont csak látszólag teljesül. A film
csalódást is okozhat a regény kedvelőinek és a szöveghű, nagyregényes
moziadaptációk (mint a Holtodiglan)
híveinek: olybá tűnhet, a direktor csak arra használta a könyvet, hogy lehessen
valami értelmet tulajdonítani agymenésének. Műve valóban egotrip, ugyanakkor a
felszín alatt ott lapul benne Faber regényének szellemisége. Glazer nem az
íróval szegül szembe, hanem a próza másfajta ábrázolásmódjával. Ami a tartalmat
illeti, a kisebb változtatásoknak se szeri, se száma, a direktor például
kevesebb karakterre koncentrál (visszatér a Szexi
dög megváltást kereső antihőse és annak zsarnoki mentora). Még az írónál is
kevesebbet árul el az idegenekről, filmje nem csak a sci-fi horrorokhoz képest
experimentális, de még a rendező korábbi munkáihoz mérten is. A Szexi dögben és a Születésben alig tudtunk meg valamit a karakterek múltjáról,
ezúttal is a sötétben tapogatózunk, Glazer már a nyitánnyal mélyvízbe dob
minket. Sehol egy megalapozó totál, nem csak azt nem tudjuk, hogy hol vagyunk,
de azt sem, hogy mit látunk. Az absztrakt, a 2001: Űrodüsszeiát idéző felütést később több expresszionistán
stilizált, szimbolikus szcéna követi, a rendező ráadásul épp az erőszak- és
szexjeleneteket valósította meg így, amelyek a publikum kedvenc attrakcióiként
a fősodorban általában húsbavágóan realisztikusak. A beállítások szokatlanok és
eklektikusak: absztrakt tereket, kompozíciókat rejtett kamerás felvétel követ,
túlzottan közeli képet pedig a kelleténél nagyobb totál. Se a látvány, se a
hang nem segít sokat a néző tájékozódásában: már-már némafilmet látunk, alig
van olyan dialógus, aminek köszönhetően többet értünk a történetből. A
nyitányban a hősnő az emberi hangját próbálgatja, a párbeszédek képkereten
kívülről jönnek, alig lehet őket hallani és érteni, az akcentusok fülsértőek.
Glazer se operatőri munkájával, se vágásával, se hangkeverésével nem akart
Oscart nyerni: szándékosan tartja meg a hibákat és a nyersességet,
dokumentarista, rögrealista gesztussal fricskázva meg a fősodor perfektre
csiszolt stílusát. Faberhez hasonlóan ő is a tökéletlenségre voksol, csak nem
hősét teszi meg ilyennek, hanem az annak perspektíváját rekonstruáló
formanyelvet. A moziművészet felszíne alá hatol be azzal, hogy a mainstreammel
szembeszegülve rámutat a filmanyag nyers valóságára. Úgy látunk egy látszólag
félkész filmet próbaforgatásnak beillő felvételekkel, hogy még a történetet sem
értjük, Glazer még Fabernél is többet tart meg magának a befogadó
tájékozódásához szükséges információkból. Ha a Szexi dög Tarantinót és Ritchie-t, a Születés Buñuelt, Lynch-et és Kubrickot idézte, akkor e film
rokondarabjai Gaspar Noé, Peter Strickland vagy Ben Wheatley midnight
movie-jai.
Glazer perfekt
moziadaptációt készített, csak épp igyekezett ezt jól titkolni, kreatív
ötleteit nem rágja a szánkba holmi posztmodern önreflexióval. Faber és ő egy
húron pendülnek: nem csak az információadagolással bánnak csínján, de
félrevezetően, manipulatívan is mesélnek – mire megértenénk, miről szól a
történetük, már késő. Ahogy a regény is rögrealista mű és fantasy egyszerre,
úgy a film is hol stilizált, hol minimalista és alulrendezett. A stopposok
regénybeli bemutatásának a rejtett kamerás felvételek felelnek meg, Faber
szocio-kritikájának pedig pár életkép egy plázából. A fősodor kényelmes,
közérthető narrációjával szembemenő, egyszerre elidegenítő és zavarba ejtő
történetmesélés nem öncélú – Glazer a regény idegen hősnőjének percepcióját
adja át vele, hisz ismerős helyett szabálytalan, másvilági formanyelvet
használ. A könyv groteszk, szürreális világához illően feje tetejére állítja a
filmes elbeszélést: először kapjuk meg a válaszokat, csak aztán a kérdéseket
(Tarantino után szabadon), előbb jön a közeli, majd a totál. A disszonáns zene
és a fojtogató atmoszféra is azt a célt szolgálja, hogy a néző ellenséges
környezetben találja magát, mintha egy másik bolygón lenne. Az (anti)hős a
rendező alteregója is: a nő kitörne az osztályrészéül jutott szerepből,
fellázad – hasonlóan öntörvényű Glazer, hisz a közönségfilm szabályait veszi
semmibe. A direktor éppoly rejtélyes, kiismerhetetlen marad, mint Faber
hősnője. Egy mainstreambe csöppent kísérleti filmes, aki minden korábbinál jobb
alapanyagot talált magának a regény zsánereiben. A Szexi dög alkalmával a gengszterfilm és a heist zsánerét használta
avantgárd módra, hisz az experimentális alkotók is törvényenkívüliek, gerillák
a mozicsinálók közt, nem tisztelik a hivatalos filmszakma szabályait, Glazer
részéről pedig ellenkultúrát lopni egy műfajfilmbe már-már heist volt. A Születésben a néző nem tud mit kezdeni
az abszurd bonyodalommal és annak még irracionálisabb megoldásával, mintha csak
egy megfoghatatlan, értelmezésnek ellenálló kísérleti mozit látnánk – ezúttal a
természetfeletti fantasy és a romantikus melodráma valóságtól elrugaszkodott
műfajai jelentik a lírai, absztrakt film metaforáját. A felszín alatt zsánerei szexfilm, horrorthriller és szörnyes
sci-fi fantasy. A szexploitation tabusértései rímelnek az avantgárd film
narratív szabálytalanságára, a science fiction őrült tudósai és technológiai
innovációi az underground mozi kísérletező és formalista vonásaival
rokoníthatóak, a földönkívüli lény szokatlan, gyökeresen különböző percepciója
pedig sajátos művészi stílusnak, egyéni hangnak ad teret. A hősnő karakterét
ismerve többet tudunk annak leendő áldozatainál, így szorítunk nekik, ugyanígy
az experimentális filmek is teremtenek némi thrilleri feszültséget, hisz sosem
tudjuk, mi fog történni, nem számíthatunk közönségkímélő, biztonságos,
konvencionális mesélésre, filmművészeti hullámvasúton ülünk. A fantasyban és az
avantgárdban is van közös: alkotóik sosemvolt, absztrakt, feje tetejére
állított univerzumokat hoznak létre, vagy misztériumot csempésznek anyagi
valóságunkba. A horror rétegműfajába tartozó művek a fősodor zsánerdarabjaival
ellentétben a nyugalom megzavarására nagyon is alkalmasak, pont mint a
mainstreammel szintén szembeszegülő kísérleti filmek, melyek egy habkönnyű
matinéhez képest vizuális attakkal fenyegető celluloidszörnyetegek, a
filmtörténet Mr. Hyde-jai a főáramlat Dr. Jekyll-jei ellenében.
A FELSZÍN ALATT
(Under the Skin) – brit, 2013. Rendezte: Jonathan Glazer. Írta: Michel Faber
regényéből Walter Campbell és Jonathan Glazer. Kép: Daniel Landin. Zene: Mica
Levi. Szereplők: Scarlett Johansson (Laura), Paul Brannigan (Andrew). Gyártó:
Film4 / BFI. Forgalmazó: HBO. Szinkronizált.
108 perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 130 átlag: 5.6 |
![](buttons/bontas.gif) |
orbus | #1 dátum: 2017-07-27 06:56 | Válasz | "olybá tűnhet, a direktor csak arra használta a könyvet, hogy lehessen valami értelmet tulajdonítani agymenésének."
Megnyugtathatom a szerzőt: nem tűnik olybá. Olybá tűnik viszont, hogy ráfért volna még némi magaskultúra-smink a cikkre. |
|