Clint EastwoodClint Eastwood városi westernjeiMindörökké Fakó LovasBenke Attila
Clint Eastwood emblematikus westernhőse, a bosszúálló, igazságosztó „Fakó Lovas”, időről időre belovagol a modern városokba is. Clint Eastwood a
hetvenes évekre átvette John Wayne-től „A Westernhős” szerepét, s nevével
egybeforrt a Vadnyugat, illetve a „Névtelen ember” vagy „Fakó Lovas” karaktere.
Eastwood pár mellékszerep után az 1959 és 1962 között futó Rawhide tévés westernsorozat Rowdy Yates-eként mutatta meg arcát a
közönségnek. „Mindig is azokat a hősöket szerettem, akiknek van valamilyen
gyengesége, vagy akiket valamilyen probléma nyomaszt, ami más, mint a történet
megoldásra váró fő konfliktusa.” – vallja Eastwood, aki nem túlzottan kedvelte Rowdy
Yates tipikus, talpig becsületes cowboyfiguráját. Sokkal jobban illett hozzá
Sergio Leone Dollár-trilógiájának – Egy
maréknyi dollárért (1964), Pár
dollárral többért (1965), A Jó, a
Rossz és a Csúf (1966) – izzó sivatagból szakadt ruhában előbukkanó,
koszos, poros, borostás, cinikus Fakó Lovasa, akit az amerikai forgalmazó, a
United Artists keresztelt el Névtelen embernek a Leone-filmek 1967-es tengerentúli
bemutatója alkalmából. (Amúgy a „Névtelennek” mindhárom filmben volt neve: az
első részben Joe-nak, a másodikban Monco-nak, a harmadikban pedig Szöszinek
hívták.)
A Dollár-filmek
kirobbanó amerikai sikerét sokan próbálták meglovagolni Clint Eastwood
bevonásával (mint a Kelly hősei
(1970), mely tulajdonképpen A Jó, a Rossz
és a Csúf második világháborús változata). A siker ellenére azonban saját
állítása szerint Eastwood már kezdettől el akart szakadni olasz westernhősétől:
„az első [western], amit az Egyesült Államokban készítettem az európaiak után
az Akasszátok őket magasra! volt.
Megkerestek akkoriban egy sokkal nagyobb szabású filmtervvel, a Mackenna aranyával. Csakhogy én az
előbbit akartam megcsinálni, mert abban a halálbüntetés problémája volt a
kulcskérdés. Új távlatok nyíltak előttem, nem akartam visszatérni a Névtelen
Cowboy karakteréhez.” Eastwood előbb vadnyugati szerepeiben váltott (Akasszátok őket magasra!, 1968, Két öszvért Sára nővérnek, 1970, Joe Kidd, 1972), majd színész-rendezőként
jegyzett alkotásaiban (Fennsíkok
csavargója, 1973, A törvényenkívüli
Josey Wales, 1976, Fakó lovas, 1985,
Nincs bocsánat, 1992) filmről filmre korrigálta
az önző, cinikus Névtelen embert. Nemcsak westernjeiben, de egyéb műfajfilmjeiben
is egyre esendőbb, ugyanakkor egyre emberibb, vagy legalábbis emberségesebb
karakterré változtatta Fakó Lovasát.
Colt helyett Magnum
A westernt és a
westernhőst Eastwood legdirektebben rendőrfilmjeiben és zsaru-karaktereiben
örökítette tovább. Olaszországból hazatérve az Akasszátok őket magasra! mellett a Piszkos Harry-sorozatot
megelőlegező Coogan blöffjében (1968)
szerepelt, melyben vidéki zsaruként westernhőseinek lazaságával és cinizmusával
megy rendet tenni a nagyvárosba. Coogan vagy Piszkos Harry a Névtelen ember hatlövetűjét
Magnumra vagy Smith & Wessora cserélte, s ló helyett autókon vagy motorokon
járja az ámokfutó gengszterek által uralt modern, zsúfolt urbánus „vadnyugati” városokat.
Clint Eastwood egyik
korai rendezése, A vesszőfutás (The Gauntlet, 1977) – mely a harmadik
Piszkos Harry-film, Az igazságosztó (The Enforcer, 1976) után készült – a Fakó
Lovast, illetve a rendőr klasszikus karakterét egyaránt továbbgondolja. Bennek,
Eastwood zsarujának az a feladata, hogy Las Vegasból Phoenixbe szállítson egy
fontos tanút, Mally-t (Sondra Locke, Clint Eastwood akkori kedvese játssza,
akivel a hetvenes-nyolcvanas években hat közös filmjük volt). A történet
tulajdonképpen a Ben Wade és a farmert
(1957) vagy a Két öszvért Sára nővérnek
című filmet idézi, nemcsak cselekményében, de miliőjében is. A rendőrök és bűnözők
által egyaránt üldözött, összemelegedő páros a játékidő jelentős hányadában prériszerű,
kopár tájon menekül. Ben egy motoros bandától még járművet is szerez.
Clint Eastwood karaktere
ugyanaz a szűkszavú, cinikus, gyorsan tüzelő figura, aki Joe vagy Monco volt.
Viszont Sondra Locke karakán Mallyja a cselekményben előrehaladva egyre inkább
kiszorítja Bent az akció centrumából. Az egyik kulcsjelenetben vonatra ugranak
fel, ahol Benék a megkárosított motorosokba ütköznek. Eastwood figuráját
kikötözik, a banda női tagjától megalázó módon kap jó pár pofont, s az
eredetileg prostituált Mally kénytelen átvenni tőle az aktív, cselekvő hős
szerepét, hogy megmeneküljenek: testét ajánlja fel a huligánoknak. Persze végül
Ben (aki egyébként) kiszabadul, és elbánik a gazemberekkel, ám, még ha rövid
időre is, de megcserélődtek a hagyományos filmes szerepek, Ben került a „damsel
in distress” („bajba jutott nő”) helyzetébe. A végső, westernszerű, ritualizált
párbajban ezt a szerepcserét Eastwood még tovább viszi, amikor Ben és Mally
konfrontálódik az őket bemártó korrupt hatósági figurával, Blakelock
felügyelővel. Rendőrök veszik körbe őket mintegy arénát kialakítva, ahol a hős
és a gazember, a „civilizáció” és a „vadon” összecsaphatnak. Blakelock többször
is megsebesíti Bent, így a párbajt Mally-nak kell befejeznie. Ebben a leszámolásban
már nemcsak egy szintre kerül nő és férfi, hanem a szerepek ténylegesen
felcserélődnek, és a Névtelen ember tulajdonképpen elveszti hősstátuszát, ő
szorul segítségre.
Vagyis Clint Eastwood A vesszőfutással korrigálta a „Fakó
Lovas” és Piszkos Harry mítoszát, s ez a transzformáció a Piszkos Harry-széria
negyedik részében, Az igazság útjában
(Sudden Impact, 1983) tovább
folytatódott. Persze már Coogan vagy Piszkos Harry sem Eastwood vadnyugati
héroszának kritikátlan adaptációja volt, minthogy a különutas zsaru az olasz westernfilmek
amorális antihősével szemben az igazság cinikus őrévé vált. Az igazság útja viszont még ennél is
tovább megy, a Piszkos Harry-sorozat második részének, A Magnum erejének (1973) mond ellent, és A vesszőfutáshoz hasonlóan egy nő (Jennifert is Sondra Locke játssza)
segítségével árnyalja a Névtelen ember és Harry figuráját.
A történet tipikus
westernsémára épül. Harry ezúttal egy
maffiaügy miatt elhagyja San Franciscó-t, és egy kisvárosba „lovagol be” rendet
tenni. A rendőrfőnökkel konfrontálódik, aki – mint a westernek seriffjei –
figyelmezteti az egyre több holttestet maga mögött hagyó Callahant: „ez az én
városom”. Azonban ezúttal nem Harry az egyedüli főhős, Jenniferé a másik
főszerep, s az ő ténykedése a bosszúwesterneket és Michael Winner klasszikusát,
az 1974-es Bosszúvágyat idézi.
Jennifert és húgát tíz éve huligánbanda verte és erőszakolta meg brutális
módon, melybe a nő testvére ugyanúgy beleőrült, ahogy a Bosszúvágyban Charles Bronson karakterének lánya. Jennifer viszont
nagyon is eszénél maradt, és forr benne a düh, így a klasszikus olasz westernt,
az 1967-es Lee van Cleef főszereplésével készült A bosszú lovasát idéző és a Kill
Bill-t megelőlegező sokkoló, villanásszerű visszaemlékezésekkel tagolt revanssorozatban
vesz jogos elégtételt sérelmeiért.
Míg A vesszőfutásban a Fakó Lovas fokozatosan szorult ki az akció
centrumából, addig Az igazság útjában
már a történet eleje óta megoszlik a főhős szerepe Harry és Jennifer között.
Persze a kemény zsaru továbbra is a hűvös, frappáns beszólásokkal és legendás pisztolyával
(.44-es Magnum) szereli le a gazembereket, viszont a játékidőben előrehaladva
egyre inkább megcáfolódik A Magnum erejének
állítása, miszerint az önbíráskodókat, a renegátokat is meg kell fékezni. Az
utolsó jelenetben meginog, megrendül Piszkos Harry, a „hivatásos”, és Jennifer
szavainak hatására előtör belőle a törvény helyett az erkölcsi igazságot szem
előtt tartó „törvényenkívüli”. Harry persze mitikus, westerneket idéző
párbajban, a nemi erőszak helyszínéül szolgáló vidámparkban, rituális
körülmények között, hatalmas pisztolyával lövi át az utolsó erőszaktevőt, Micket,
és ezzel megmenti Jennifert. Aki azért a történet végére a gazember túszaként „damsel
in distress”-szé válik. Azonban a nő Harry érkezéséig meglepően keményen
helytáll, nem engedi magát megerőszakolni, és Eastwood karakterével, illetve az
általa képviselt intézményes igazságszolgáltatással szemben magasabb rendű
igazságot képvisel (ezért is hagyja futni őt a renegát zsaru a cselekmény
végén). Ezúttal az önbíráskodó Jennifer nyer a „hivatásos”-sá lett, és
ennélfogva megkötött kezű Névtelen emberrel szemben.
Műfajok csavargója
Habár Eastwood a western
mellett a bűnügyi filmekhez vonzódott leginkább, a színész-rendező számos más
műfajjal került kapcsolatba „kalandozásai” során, melyek közül jó néhány „vadnyugati
portyái”-t idézi. A Bosszú az Eiger
csúcsán (1975) kaland-thriller, a Tűzróka
(1982) hidegháborús akciófilm, a Halálhágó
(1986) humoros katonafilm, az Űrcowboyok
(2000) pedig ironikus katasztrófafilm, melyekben a cinikus, kemény öklű és
hűvös Névtelen ember valamilyen magasabb rendű küldetést teljesít, a jó ügy
szolgálatába áll, még ha Joe-hoz vagy Moncóhoz hasonlóan pénzért kezd is
dolgozni.
Az 1993-as Tökéletes világ értelmezhető A törvényenkívüli Josey Wales gengszterfilmes
formába öntött párjaként is, melyben Eastwood tulajdonképpen a hivatásos
Piszkos Harry-t és az öntörvényű Névtelen ember-karaktert állítja szembe
egymással. Butch (Kevin Costner) megszökött a börtönből, és egész Texas államon
átgázol, hogy kereket oldjon. Ehhez túszul ejti Philipet, egy nyolc éves naiv
kisfiút, akivel egyre jobban összebarátkoznak, és végül – mint Bonnie és Clyde
vagy Butch Cassidy és a Sundance Kölyök – banditapárosként menekülnek Red, a Texas
Ranger (Clint Eastwood) elől.
A westernt miliőben és
ikonjaiban is direkten megidézi a Tökéletes
világ. A vadnyugati mítoszok nagy része Texas területén bontakozott ki,
ezen a tipikus tájon, ahol számos, úgynevezett „vidéki gengszterfilm” (melyek
ugyanúgy értelmezhetők westernként is), mint a Bonnie és Clyde (1967), Az
utolsó emberig (1996) vagy John Hillcoat Fékezhetetlenje (2012) és a Tökéletes
világ is játszódik. Továbbá Butch antihőse már nevében felidézi Butch
Cassidy, a híres bandita figuráját, de több vonásban hasonlít Josey Wales-re, illetve
általában Clint Eastwood revideált Névtelen ember-figuráira. Kevin Costner
hűvös, visszafogott játéka, cinikus beszólásai mind a Fakó Lovast juttatják a
néző eszébe. Ugyanakkor Philip révén ez az amorális gyilkos, miként Josey Wales
vagy Will Munny (Nincs bocsánat), a
történet végére elindul a megjavulás útján. Tettei egyre ambivalensebbekké
válnak, és őt Wales-szel vagy Munny-val szemben a Tökéletes világ kulcsjelenetében valóban aljas, öncélú, szadista
gyilkosként látjuk. Ekkor kap egy lövést az őt egyre inkább idealizálni kezdő
Philiptől, akiben a rémtettek láttán összeomlik az a hőskép, amit kialakított
magában Butch-ról. Eastwood műve ennyiben az Idegen a vadnyugaton (1953) antitézise: a főhős abban is halálos
sebet kap a negatív hőstől, viszont Joey, az őt idealizáló kisfiú szemében
ettől nem dől össze a cowboymítosz, sőt, a hegyekbe elvonuló fegyverforgató
mintegy a héroszok csarnokába távozik, még istenibb figurává válik. Ezzel
szemben Butch-t a kisfiú lövése kijózanítja, halálos sebe ébreszti rá, hogy
tulajdonképpen apja helyett apjává vált Philipnek, és most csúnyán elszúrta, a
fiút is elveszti, meg fog halni.
Az elidegenedett,
amorális bűnözőben, miként Josey Wales-ben, felébred az empátia, sőt, az apai
ösztön. Vagyis a Fakó Lovas figuráját itt még komplexebbé, még emberibbé teszi
Eastwood, mint a Nincs bocsánatban. A
törvény embere csupán a törvényben hasonlik meg (mint az utolsó, Butch-t
kivégző, nem kívánt lövés láttán Red rendőrbíró), a bandita, a törvényenkívüli,
Wales, Munny és Butch azonban saját értékrendjében kezd el kételkedni. Joe, az Egy maréknyi dollárért cinikus antihőse,
mintegy mellékesen, megment egy családot, Piszkos Harry már a törvény absztrakt
igazsága mellett áll ki, Butch pedig egész életét kezdi el haszontalannak
látni, halálában válik neki fontossá a család.
Az Amerikai mesterlövészben Chris Kyle számára viszont a család már
kezdettől fogva alapvető érték. Clint Eastwood legfrissebb, 2014-es munkája
akár John Wayne Zöldsapkásokjának
(1968) párja is lehetne, habár Eastwood háborúellenes, pacifista műnek tartja.
Mindenesetre, miként Wayne háborúpárti kvázi westernjében, úgy az Amerikai mesterlövészben is számos
westernmotívum érhető tetten. Első és legfontosabb, melyről a filmbeli katonák beszélnek,
az „Új Határvidék” („New Frontier”) fogalma (a Vadnyugatot nevezik „Határvidék”-nek
Frederick Jackson Turner történész nyomán). A kifejezést többek között John F.
Kennedy elnök használta a vietnami háború kapcsán, s az Egyesült Államok
második világháború óta folytatott külpolitikájának szimbólumává vált. Azaz a
Vadnyugat meghódításának lezárulásával Amerika mint „világrendőrség” a
civilizációt és a demokráciát interkontinentálisan hivatott terjeszteni a Világ
„vadonjában”, azaz a diktatórikus berendezkedésű fejlődő országokban.
Az Amerikai mesterlövészben a 2001-es terrortámadás után lerohant
Afganisztán válik „határvidék”-ké. Az amerikai hadsereg mintegy a westernek
lovasságaként tűnik fel, akik ezúttal nem a „barbár indiánoktól”, hanem az arab
szélsőségesektől szabadítják meg az „Új Vadnyugat”-ot. A mitikus, profi
mesterlövész főhősnek (társai csak „Legendá”-nak nevezik) még hasonló
fegyverforgató riválisa is akad Musztafa, az ellenséges orvlövész személyében,
akivel – akár a westernfilmekben – végső, rituális párbajt vívnak.
Emellett természetesen
Eastwood 2014-es háborús drámájának főhőse, a 2013-ban elhunyt Chris Kyle is
tipikus cowboyfigura. Annak rendje és módja szerint Texasban nő fel, a „Vadnyugat
fia”, és már édesapja révén kiváló fegyverforgatóvá válik. Mint a klasszikus Dodge City (1939) Errol Flynn-hőse,
Chris is vonakodik, a 2001-es World Trade Center elleni támadásig részeges
rodeósként kallódik, de a szeptember 11-i tévéközvetítés közben eldönti, hogy a
haza szolgálatába áll, felveszi a „seriffcsillag”-ot.
Ugyanakkor Eastwoodot
bevallása szerint nem a Legenda, hanem az Ember érdekelte. Chris Kyle a háború
után poszttraumás stressz-szindrómában szenved, a rendező ezzel árnyalja a
karaktert, aki amúgy céltudatos, férfias macsó, bizonyos vonásaiban
(szűkszavúság, higgadtság, kevés gesztus) a Névtelen hősre emlékeztet. Azonban,
miként A tizedes háremének (The Beguiled, 1971) Eastwood-hőse vagy Will
Munny, úgy Chris is esendőbbé, emberibbé válik a történet végére (lelki)
sérülése miatt, gyötri a háború öröksége (jóllehet, mint pszichológusának
megvallja, nem a borzalmak, hanem elesett bajtársainak emléke nyomasztják
lelkileg).
„Sosem tartottam magam cowboynak”
„Sosem tartottam magam
cowboynak, mivel nem voltam az. De azt hiszem, mikor cowboyruhát öltöttem,
éppen eléggé hitelesen festettem ahhoz, hogy az emberek elhiggyék, cowboy
vagyok.” – állítja Eastwood, s ezt az állítását többek között Bronco Billy (1980) című erősen önreflexív
szerzői komédiájában fejti ki legérzékletesebben (melynek párjai a kiégett
countryzenészről szóló Lebujzenész
[1982] és a Piszkos Harry-mítoszt parodizáló A zöldfülű [1991]). Eastwood filmje Robert Altman Buffalo Bill és az indiánokjának (1976) ellenpárja.
Míg Altman a vadnyugati show-t bemutatva lerombolja a western mítoszát, addig a
Bronco Billy szerint a Vadnyugatot már
csak ebben a szórakoztatóipari formában lehet és kell is életben tartani.
Eastwood számos westernmotívumot megidéz, és karaktere is többféle utalást
hordoz magában. A főhős neve Gilbert „Bronco Billy” Andersontól, az egyik első
westernsztártól származik, aki az 1910-es években William S. Harttal együtt rakta
le a vadnyugati filmek alapjait (többek között a Nyugat és Kelet határán álló „jó
rosszember”-t formálták meg). Clint Eastwood azonban csak nevében Bronco Billy:
a főszereplő személyében a klasszikus westernhős és egy neurotikus, kissé
beképzelt showman, Anderson romantikus hősei és Eastwood saját cinikus
macsójának paródiája feszülnek egymásnak. Billy mesterlövész – de tehetségét
már csak showműsorokban tudja kamatoztatni, gyerekek előtt produkálja magát.
Altman Buffalo Billjéhez hasonlóan Bronco Billy is szerepet játszik, nyilvánvalóvá
válik, hogy a tradicionális cowboyfigura a szórakoztatóipar maszkja, a valósághoz
sokkal közelebb áll a cinikus és arrogáns Névtelen ember.
De a showműsor alkotói
közt sincs egyetlen igazi cowboy sem, legtöbbjük kiégett alkoholista. Ahogy
Antoinette, a Sondra Locke által megformált nő is csaló volt előző életében, és
a show tulajdonképpen csak menekülési lehetőség számára, szükséges rosszként
viseli el, hogy Bronco Billy lövöldöz rá a színpadon. Ám ebbe a nihilizmusba
ismét a nő, vagyis Antoinette visz színt, ő töri be a Fakó Lovast, és
kényszeríti személyiségváltozásra. Így a rideg, cinikus showmanből, Bronco
Billy-ből a film végére érző lény lesz, aki leveti, és csak a showműsorra
korlátozza macsó identitását. Ez pedig a jellegzetes westerntoposzt idéző
vonatrablási jelenetben csúcsosodik ki, melyet Eastwood karaktere végső soron
Antoinette (és persze cirkuszuk leégése, melyet a nőre fog a társulat) miatt
kísérel meg. Itt válik leginkább szembetűnővé, hogy a Vadnyugat világa színpadra
száműzött, letűnt kor. A kompániának rá kell ébrednie, a modern vonatok túl
gyorsak ahhoz, hogy útjukba álljanak. A Bronco
Billyben Clint Eastwood tudatosan használta fel a showbiznisz világát arra,
hogy kommentálja a Vadnyugat mítoszát és saját korábbi westernszerepeit. A
címszereplő macsónak fel kellett ismernie, hogy a westernhős és világa csupán
fikció.
Ha azt mondtuk, hogy a Bronco Billy Eastwood legdirektebb önreflexiója,
akkor a 2008-as Gran Torino, a
színész-rendező utolsónak szánt filmszereplése a második a sorban. Azonban a Bronco Billy-vel, a Lebujzenésszel és A zöldfülűvel
szemben a Gran Torino komoly,
összegző, elégikus mű, méltó lezárása a színész Eastwood pályájának (akár a Nincs bocsánat rendezői búcsúja a Vadnyugattól).
Ebbe a „Toldi estéje”-történetbe Clint Eastwood tudatosan hozza vissza azt a
Névtelen embert, akit még a Josey Wales megtérése előtti időkben alakított.
Walt Kowalski kiégett, zárkózott, ellenséges veterán, aki csak magával törődik,
ráadásul épp a film elején veszti el feleségét, így egyedül is marad (ebben is
hasonlít Josey-ra és Will Munny-ra). Anakronisztikus, rasszista figura, gyűlöli
a bevándorlókat, az egyre féktelenebb fiatal bűnözőket, és legszívesebben a
koreai háborúból rámaradt fegyvereivel tenne rendet a városban, akár Will Munny
a Nincs bocsánat végén.
A Gran Torino western kortárs közegben. A vadnyugati filmek tipikus
cselekménytípusát, az úgynevezett „town-tamer” („várostisztogató”) westerneket
idézi (Dodge City, Délidő, Fennsíkok csavargója). Eastwood karaktere itt is profi hős,
tapasztalt fegyverforgató, aki eleddig nem törődött a világgal, saját magáért
élt, akár az olasz westernek önző antihősei. Azonban benne is, mint Josey
Wales-ben vagy Will Munny-ban, felébred az erkölcs, és önző, immorális magányos
harcosból klasszikus, a gyengéket védelmező cowboyjá nemesül két koreai barátja,
Sue és Tao hatására. Ahogy az említett westernhőseit (Wales és Munny), valamint
Az igazság útjában, a Tökéletes világban vagy a Bronco Billy-ben, úgy a Gran Torinoban is a nő (Sue) és Tao (Sue
öccse) térítik le saját útjáról és teszik emberibbé a Fakó Lovast.
Ezen kívül számos, Clint
Eastwood korábbi westernjeire és rendőrfilmjeire tett utalást is elcsíphet a
néző. Mint Piszkos Harry, úgy Walt Kowalski is szereti cinikus poénokkal
inzultálni a gazembereket, mint amikor úgy tesz, mintha pisztolyt rántana elő a
kabátjából, de csak az ujját szegezi a gazfickókra. A legszebb,
legönreflexívebb gesztus egyértelműen a Gran
Torino végső párbaja. Eastwood hőse, mint az olasz filmekben, teátrális
küzdelemben áll ki a rosszfiúk ellen. A szemben álló felek farkasszemet néznek
egymással, szóban és gesztusokkal is inzultálja egyik fél a másikat. Azt
várnánk, hogy a halálos beteg Walt Kowalski minden mindegy alapon kiirtja a
gengszterek keménymagját, mint ahogy azt a Fakó Lovas legtöbb filmjében tette,
és erőszakos akcióban szabadítja fel a várost. Azonban meglepő fordulatként
Walt ismét csak eljátssza, hogy fegyvert ránt – valójában csupán az öngyújtója
után nyúl. Ám a bűnözők pechükre szitává lövik az idős veteránt, s mivel
fegyvertelen embert öltek meg, így biztosan rács mögé kerülnek. Azaz a Névtelen
hős itt úgy vált hérosszá, hogy csak imitálta a párbajt, valójából öngyilkos
passzivitással menetelt a halálba. Viszont önfeláldozása révén törvényes módon,
a civilizáció, és nem a vadon eszközeivel tette el láb alól a gazembereket.
Így Cilnt Eastwood a Gran Torinoban végleg felszámolta a Névtelen
ember erőszakosságát és vadságát, egyúttal önmagát is. Igaz, azért Az utolsó csavarban (2012) még csak
feltűnik szereplőként, de Walt Kowalski volt az utolsó „westernhős”, akit
Eastwood megformált. Persze, mint legújabb filmjében, az Amerikai mesterlövészben láthattuk, a Névtelen ember nem tud
elszakadni a western világától, a Fakó Lovas mindig visszatér a feledés
fennsíkjáról a mozivásznak prérijére.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 200 átlag: 5.68 |
![](buttons/bontas.gif) |
|