KritikaGeorge Ovashvili: KukoricaszigetMegint tavaszBarkóczi Janka
A grúz-abház határfolyó, az Inguri egyik szigetén játszódó történet Shindo és Kim Ki-duk panteizmusát idézi. Az egyetlen 35mm-re forgatott versenyfilm a
Karlovy Vary-i filmfesztivál tavalyi válogatásában mindennél ékesebben
bizonyítja, hogy könnyen eljöhet az idő, amikor a klasszikus lesz az igazi
avantgárd. A transzcendencia mestereinek örökségéből építkező Kukoricasziget
története nem különösebben meglepő vagy eredeti, de képi világának hagyományos
és esszenciális szépsége mégis váratlanul hat. A megszámlálhatatlanul sok
nemzet koprodukciójában készült mozi a természetközeli spiritualitást választva
válik egyetemessé, és ezzel éppen azt teszi előnyévé, ami a hasonló eurázsiai
együttműködéseket gyakran érdektelenségbe fullasztja.
A grúz-abház határ léte vagy nem-léte eleve
felvet bizonyos egzisztenciális kérdéseket, George Ovashvili, a grúz származású
rendező pedig jobbnak látja, ha bölcsen eltekint ezek ágas-bogas politikai
vonatkozásainak szorosabb elemzésétől. Második egész estés alkotása a térség
egyetlen viszonylag semleges helyén, az autonómiára törekvő oroszbarát Abházia
és annak legitimitását megkérdőjelező Grúzia határfolyójának, az Ingurinak
kellős közepén játszódik. A tavasztól őszig tartó mese szerint az itt
időszakosan kialakuló szigetek ideális helyet jelentenek egy-egy merész
telepesnek, aki ilyen vagy olyan okoknál fogva megpróbál kiszakadni az etnikai
villongásokba belefáradt, neurotikus társadalomból. A pionírok egyike a
kikelettel érkező joviális nagyapa és serdülő lányunokája, akik szavak nélkül
is megértve egymást, verejtékes elszánással előbb apró kunyhót építenek, majd
kis ültetvényt alakítanak ki a kopár földdarabon. Gerendákat cipelnek, tetőt
ácsolnak, kukoricát vetnek, halat fognak, megteremtik azt a középkori paraszti
idillt, amit a távolban kattogó géppuskazaj vagy az olykor elsuhanó katonai
járőrcsónakok sem képesek megtörni. A furcsa duett hamarosan otthonos
jelenséggé válik a misztikus folyón, a kívülállók pedig a tengeri sarjadásával
együtt a bakfis nyiladozó szépségét is elismeréssel figyelik. Az idővel, a
környezettel és az egymással kialakított tökéletes egység egy súlyosan sebesült
katona érkezésével inog meg, aki utolsó erejét megfeszítve a kukoricásban keres
menedéket. A nagyapa ekkor megadja magát a sorsnak és pártfogásába veszi az
idegent, míg a kislányból egyszerre a rongybabája helyett sebkötözéssel
foglalatoskodó huncut kamasz válik.
Ovashvili a transzcendentális filmek tételeit
ismétli, szigete Kaneto Shindô és Kim Ki-duk drámáinak emberek számára
klausztrofób, természet számára nyitott tere, a nagy sziget-szerzők lélektani
mélységeit azonban nem éri el. Az igazi show-t itt egyértelműen az operatőr,
Ragályi Elemér munkája viszi el, aki állóvízből hömpölygést varázsol,
naplementét alkot és vihart kavar, egyszerre ábrázol időjárást és időtlenséget.
A történet egyszerűsége alkalmat ad rá, hogy elvesszünk a lenyűgöző
semmiségekben, a több száz jelölt közül kiválasztott Mariam Buturishvili bakfis
szeplői, az öregembert játszó török színészlegenda, Ilyas Salman jóságos
arcának ráncai így inkább a monumentális természet, mint az egyszeri és
megismételhetetlen ember tartozékai lesznek. A film bravúros megoldásai mind a
látványhoz kapcsolódnak: a szigetet az eredeti helyszín helyett egy mesterséges
tóban építették fel, a víz szintjét adott ponton szükség szerint szabályozták,
a kukoricapalántákat a jeleneteknek megfelelően különböző növekedési fázisokban
ültették át a házikó melletti földbe. A képek, ennek ellenére, az élő és
magától működő ökoszisztéma dimenzióit követik, a hangsúlyt éppen annak
nagyságára és kezelhetetlenségére helyezve. A fény, a színek, a körülmények
állandóan változnak, mégis mind egy egységes és összetartó világ
megkérdőjelezhetetlen részei, az évtizedek óta zajló harc a folyó két partján,
az egymást követő telepesek küzdelmei, tulajdonképpen elenyésznek a természet
örökkévalóságában. A Kukoricasziget ennyit és nem többet állít, ezt
azonban megkapóan tisztán, professzionálisan és figyelmesen. A mitológiai és
meteorológiai logika szerint tehát a tavasz, a nyár, az ősz és a tél után
megint tavasz következik, a mozgókép logikája szerint pedig visszatérés újra és
újra a klasszikushoz.
KUKORICASZIGET
(Simindis kundzuli) – német-francia-grúz, 2014. Rendezte: George Ovashvili. Írta: Nugzar Shataidze,
Roelof Jan
Minneboo. Kép: Ragályi Elemér.
Zene: Iosif
Bardanashvili. Szereplők: Mariam
Buturishvili, Ilyas Salman,
Tamer Levent.
Gyártó: 42films / Arizona Films. Forgalmazó: Mozinet Kft. Feliratos. 100 perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 89 átlag: 5.09 |
![](buttons/bontas.gif) |
|