FérfiszerepekSabu filmjeiFuss, salaryman, fuss!Baski Sándor
Hiroyuki Tanaka korai kultfilmjeiben a japán társadalom két emblematikus férfitípusa, a salaryman és a jakuza világát ütköztette. A kilencvenes évek második felében, amikor Takeshi
Kitano, John Woo és Quentin Tarantino éppen alkotói pályájuk csúcsára értek,
egy fiatal japán, bizonyos Hiroyuki Tanaka is benyújtotta igényét a nemzetközi
kultstátuszra. A korábban színészként és zenészként próbálkozó, a Sabu művésznevet
adoptáló rendező az 1996-as Dangan Runnerrel
tette le direktori névjegyét, és egészen 2003-ig tartotta az évi egy premieres
tempót. Filmjeit a másodvonalbeli fesztiválokon rendre díjazták, hazájában is
formálódott egy kisebb, de masszív rajongótábora, Japán határain kívül ellenben
csak keveseknek mond bármit is a Sabu név.
Mellőzése abból a szempontból mindenképpen
méltatlan, hogy hasonlóan markáns, azonnal felismerhető szerzői világot
teremtett, mint a példaként citált sztárrendezők, ráadásul ugyanúgy a műfaji
filmes konvenciók kiforgatásával próbálkozott, nem kevésbé kreatívan. Kitano, Woo
és Tarantino példáját követve Sabu is hétköznapiasította a gengszterek világát,
virtuóz módon játszadozva formával és dramaturgiával, de egyúttal a modern japán
férfi eltitkolt frusztrációit és fantáziáit is életre keltette.
Mint minden igazi rendezőegyéniség, Sabu is
már rögtön az első filmjében megvillantotta teljes eszköztárát. A Dangan Runnerben nyers és sűrített
formában megtalálható az összes téma, ami a rendező pályájának első szakaszát
jellemzi. Sabu talán legsajátosabb motívuma a futás: alig van olyan filmje,
amelyben a főszereplő a történet egy pontján ne rohanna eksztázisban valami
elől vagy felé. Ez az aktus természetesen túlmutat önmagán, a futás a
határhelyzetbe került hős lelkiállapotára reflektál, hasonlóképpen a 400 csapás klasszikus fináléjához vagy a
Forrest Gump vonatkozó jelenetéhez –
és nem mellesleg a rohanó ember a megfelelő ritmusú plánozással és vágással
elsőrangú látványosságnak számít.
A Dangan
Runnerben Sabu egyből csúcsra járatja az ötletet, a játékidő 80%-ában
ugyanis három futó embert látunk. Egyikük egy szerencsétlen konyhásfiú, Yasuda,
akit első körben megaláznak és kirúgnak a munkahelyéről, majd a barátnője is
dobja. Ezután dönt úgy, hogy kirabol egy bankot, de a gondos tervezés dacára
otthon felejti az álarcot. Beugrik egy kisboltba, hogy lopjon egy maszkot, de
lebukik, és az eladó üldözőbe veszi. Néhány sarokkal később bekapcsolódik a
rohanásba egy szabadnapos jakuza is, akinek az eladó jelentős összeggel
tartozik. Az első pár percben még realisztikusnak ható hármas üldözési jelenet
fokozatosan fordul át gengszterfilmbe oltott Benny Hill- showba, amint a
maratonistákat megszégyenítő állóképességgel bíró férfiak a következő egy
órában végigszáguldanak Tokió utcáin.
Sabu ezt a groteszk alaphelyzetet
kombinálja másik kedvelt trükkjével, a késleltetett expozíció céljára használt
flashbackekkel. A három férfi háttértörténetét, motivációját menetközben,
fokozatosan villantja fel, így válik lassan világossá, hogy hova és miért
futnak. Dialógusok helyett a képek és a hangok mesélnek – az erőlködéstől
eltorzuló arcok látványa és a zilálás metronómszerű zaja. Egy különösen
szellemes szekvenciában Sabu a három, végkimerülés szélén járó szereplőjének
egyszerre mászik bele az agyába: egy csinos nő mellett elrohanva mindannyiuk
szexuális fantáziája beindul, megelevenedő erotikus képzelgéseik azonban
habitusuktól, illetve attól függően különbözik, hogy a nőt milyen szögből
pillantották meg; a futás közben kiadott ziláló hangok és az egyre
eksztatikusabb ritmusú képek párhuzamos montázsa végül mégis egy bizarr közös
klimaxot eredményez.
Minden vizuális leleménye ellenére a
sokszereplős mexikói stand-offba torkolló Dangan
Runner még elsősorban gegfilmként működött, az egy évvel később érkező Postman Blues (1997) ellenben már kiforrottabb
produkció. Mint az összes Sabu-filmben, úgy itt is a véletlendramaturgia a
legfőbb történetszervező erő és humorforrás, amely által a véresen komoly
helyzetek is banalitásba és szatírába fordulnak át. Míg a Dangan Runner konyhásfiúja maga döntött úgy, hogy a bűn útjára lép,
a Postman Blues postása – a későbbi Hétfő és a Drive főhőseihez hasonlatosan –, egy fatális véletlennek
köszönhetően kerül egy jakuzaklán és a rendőrség kereszttűzébe. Ryuichit a
nyomozók drogfutárnak nézik, miután küldeményt kézbesít egy megfigyelés alatt
álló jakuza tagnak, aki történetesen volt gimnáziumi osztálytársa. Még
gyanúsabbá válik, amikor a kórházban megismert, kiöregedett bérgyilkos a
bizalmába avatja. Az egykor legendás hírnévnek örvendő hitman
visszaemlékezéseit Sabu Wong Kar-wai stílusparódiaként / hommage-ként jeleníti
meg, de a burleszkbe illő gegek mellett beemel egy romantikus szálat is.
Ryuichi beleszeret egy gyógyíthatatlan beteg lányba, a film elején még magányos
és apatikus férfi így – párhuzamosan azzal, hogy elkezd vadászni rá a rendőrség
– visszanyeri az életkedvét. A fináléban a futást egy nem kevésbé szellemes
hármas kerékpáros futam helyettesíti, a történet lezárása pedig bravúros módon
egyszerre elégíti ki a happy endre és a realisztikusabb végre vágyók igényeit.
A Postman
Blues mulatságos és megható pillanatokkal telített frappáns műfaji mixtúra,
ugyanakkor a több szálon futó cselekmény miatt – a nyomozóknak és a
maffiózóknak is jut bőven játékidő –, Ryuichi sokszor háttérbe szorul, és mivel
nem is tud róla, hogy milyen veszélyek leselkednek rá, inkább tekinthető
szimpatikus chaplini baleknak, mintsem igazi drámai hősnek. A rendező harmadik
filmjének, az Unlucky Monkey-nak
(1998) a főszereplője ellenben túlságosan is tragikus figura. A botcsinálta
bankrabló története komédiának indul, de sötétebb tónusra vált, amikor a férfi
menekülés közben véletlenül leszúr egy nőt, aki később belehal a sérüléseibe.
Miközben a másik szálon néhány kisstílű bűnöző szerencsétlenkedéseit
követhetjük, a főhősünket lassan, de biztosan felemészti a bűntudata. A
párhuzamosan zajló lelki dráma és a fekete humorú gengsztervígjáték nem
kompatibilis egymással, a megfelelő arányt Sabunak csak a következő, és talán
máig legjobb filmjében, a Hétfőben
(2000) sikerült belőnie.
A rendező első három filmjében is egy-egy,
a saját jelentéktelenségének tudatával szembesülő fiatal férfit tett meg
központi alaknak, a Dangan Runner
megalázott konyhásfiúja vagy a Postman
Blues fásult postása ugyanannak a kisembertípusnak a képviselői, és
mindkettejük életét az alvilággal való találkozás dúlja fel. A Hétfő, illetve a későbbi Drive ezt az alapszituációt gondolja
tovább, de immár a modern japán férfi egyik legismertebb képviselőjének, a
lélekölő irodai munkára kárhoztatott salarymannak
a feleszmélését énekli meg – aligha véletlen, hogy mindegyiküket Sabu
fétisszínésze, Shinichi Tsutsumi alakítja.
A Másnaposok
bemutatóját majd tíz évvel megelőző Hétfő
első perceiben is egy szállodában ébredezik a főhős, aki a fokozatosan
bevillanó emléktöredékek segítségével próbálja rekonstruálni az alkoholgőzös
éjszaka történéseit. A puzzle első darabja még délutánról való, amikor is egy
virrasztáson vett részt, majd a megpróbáltatásokat – az elhunytban felejtett
pacemaker felrobban – vesztére egy
olyan bárban próbálta kipihenni, ami egy hírhedt jakuza törzshelye. A férfi
meginvitálja magánklubjába az egyre részegebb Takagit, aki az alkoholtól
felbátorodva szemet vet a gengszter nőjére, majd – természetesen a
vakvéletlennek köszönhetően – egy shotgun is a kezébe kerül.
A szimpla görbe éjszakából így lesz véres
ámokfutás – mintha az Összeomlás fekete
humorral, helyzetkomikummal és egy ravasz narrációs trükkel felütött japán
verzióját látnánk. Jelentős különbség azonban, hogy míg Michael Douglas
mérnökfigurája a stressz miatt kattan be, a jól nevelt, normakövető salaryman
még álmában sem merne fellázadni saját mókuskerék-sorsa ellen, ha az alkohol
nem csalogatná elő mégis a sérelmeit. A fegyver pedig egyenesen emancipációs
eszközzé válik a kezében – segítségével a jelentéktelenségre ítélt tucatember
hirtelen a figyelem fókuszába kerül: azok, akik addig átnéztek rajta, most
minden mozdulatát félve követik, vagyis, ha csak pár röpke órára, de
megtapasztalhatja végre a hatalom mámorító érzését.
Tekintve, hogy a 8-tól 5-ig ritmusban élő
salarymanok jelentős százaléka félelemmel vegyes tisztelettel tekint a
jakuzatársadalom tagjaira, a Hétfő lehetne
a vágybeteljesítés filmje is. Sabu ugyanakkor nem fetisizálja az erőszakot vagy
a gengszterlétet, úgy ahogy azt – a vádak szerint – Tarantino teszi. A
maszkulin jakuzákat éppolyan ironikus-szatirikus fénytörésben láttatja, mint a
frusztrált salarymanokat, még morális ítéletet sem mond felettünk. Az ő
hétköznapiasított maffiózóit is gyötri a stressz, van, aki a szakmai előmenetele
miatt aggódik (Postman Blues), más
arra panaszkodik, milyen nehéz egész nap szigorú arckifejezést vágni (Hétfő), és van, aki a buddhizmussal
próbálja összehangolni a hivatását (Drive).
A két világ találkozásából a Hétfőben semmi jó nem sül ki – Takagi
jakuzák társaságában eltöltött féktelen éjszakáját keserű ébredés követi –, a
2002-es Drive-ban azonban már mindkét
fél profitál a kulturális összeütközésből. Kenichit ugyancsak a véletlen löki
az események epicentrumába: éppen a piros lámpánál várakozik, amikor három
bankrabló beszáll az autójába, és túszul ejtik. Hősünk, tipikus salarymanként,
olyan mereven ragaszkodik a szabályokhoz, hogy még akkor sem hajlandó átlépni a
sebességhatárt, amikor fegyvert szegeznek a fejéhez. Mire a kényszerű
összezártság pár óra múlva véget ér, Kenichi megtanulja újdonsült ismerőseitől,
hogyan álljon ki magért és miként mozogjon kicsit felszabadultabban,
nyitottabban a világban, de a rablók is elmerengenek azon, hogy jó irányba
halad-e az életük, és végül lesz, aki közülük a pályamódosítás mellett dönt.
Termékeny és tematikailag egységes első
korszakát Sabu a 2002-es Blessing Bell-lel
zárta le, amely úgy tér el a formulától, hogy közben összegzi is azt. Egy
gyárbezárás miatt munkanélkülivé váló férfi egyetlen napját követi végig, a
tőle megszokott, de mégis rendhagyó stílusban.
Sabu kifejezetten kedveli a mozdulatlanul
merengő figurákat és a hosszasan kitartott félközeliket, amelyek mintegy
kontrasztként szolgálnak a későbbi, katartikus futójelenetekhez. A klasszikus
műfaji produkciókhoz mérten a rendező minden filmje komótos tempójú – ennek
köszönhető többek közt, hogy a blőd pillanatok ellenére is realisztikusnak
hatnak –, a Blessing Bell azonban még
jobban kimerevíti a pillanatot. Ha a Dangan
Runner, a Postman Blues vagy a Monday egyes megoldásai helyenként Wong
Kar-Wait és Tarantinót idézték, akkor a Blessing
Bell esetében Jarmusch, Kaurismäki és Tsai Ming-liang filmjei és főhősei jelenthetik
a kézenfekvő párhuzamot.
Sabu gyári munkása is úgy bolyongja végig a
teljes játékidőt, hogy szinte meg sem szólal, nem tudatosan alakítja a sorsát,
csak sodródik az eseményekkel. Miután kiderül, hogy megszűnt a munkahelye,
elindul a városba – a film első 8 percét végiggyalogolja –, ahol különféle
elveszett lelkekkel akad össze – haldokló jakuzával, depressziós feleséggel,
öngyilkosságra készülő salarymannal, egy idős férfi szellemével (Seijun Suzuki
alakítása) –, és közben elüti egy autó, kórházba, illetve börtönbe kerül,
kiment egy gyereket a tűzből, nyertes lottószelvényt talál, majd belezuhan egy
gödörbe. Odüsszeiájának tanulságait Sabu nem mondatja ki hangosan, de amikor a
férfi a fináléban menetrendszerűen futásnak ered, majd célba ér, értelmet nyernek
az előző nap szürreális eseményei.
▄
Sabu pályáján az erős kezdést sajnos
jelentős visszaesés követte, előbb korábbi munkáinál harsányabb és blődebb, sok
szereplőt mozgató komédiákkal jelentkezett (Hard
Luck Hero, 2003; Hold Up Down, 2005), majd kipróbálta
magát más műfajokban is. Coming of age drámája (Dead Run, 2005), kosztümös tragikomédiája (Kanikôsen, 2009) és családi dramedyje (Bunny Drop, 2011) mind átgondolt, tisztes produkciók, a 2013-as Miss Zombie pedig a zombi-, illetve a
vámpírzsáner egyik legizgalmasabb kortárs átirata, de ezekben a védjegyszerű
Sabu-stílt – az obligát futásjeleneteket leszámítva – már hiába is keresnénk.
Új filmje, a Tokió felett az ég is csak részben tudja illusztrálni, mitől
számított egykoron igazi auteurnek rendezője. A romantikus fantasy-vígjáték a
mennyországban nyit, itt találják ki a végtelen hosszúságú pergamenek fölé
görnyedő forgatókönyvírók, hogy milyen sors várjon a földi halandókra. Amikor
egyikük megtudja, hogy szeretett női „karakterét”, a jólelkű, néma Yurit egy
írókollégája puszta szeszélyből korai halálra ítéli, leküldi a Földre kedvenc
teafelszolgáló fiúját, hogy akadályozza meg a tragédiát. Mivel Chasuke nem
ember, az ő sorsába nem tudnak „beleírni” a mennyei szkripterek, így szabadon
befolyásolhatja a történéseket. A terv természetesen balul sül el, a kezdő
angyalt előre nem látott fordulatok térítik el a küldetésétől, ő maga is
beleszeret Yuriba, bizarrnál bizarrabb eseményekbe keveredik és közben jó pár különc
figurával összehozza a sors.
A Wim Wenders-klasszikusra utaló magyar cím
ellenére a film nem Tokióban, hanem Okinava szigetén játszódik, ami azért sem
elhanyagolható körülmény, mert a Sabu a város színes forgatagát és eldugott
sikátorait használja legfőbb díszletként. Itt zajlanak a rendező fénykorát
idéző, leleményesen fényképezett és vágott üldözési jelenetek, és a látványos
finálénak is egy utcai karnevál ad helyet. A billiárdeffektus-dramaturgia,
amely a sorszerűnek és a véletlennek egyaránt teret nyit, szintúgy a korai
Sabut idézi, miként a szürreális fordulatok, a karakterek háttértörténeteit
exponáló flashbackek és a jakuza-szál is.
A Tokió
felett az ég hangvétele ugyanakkor jóval harsányabb és szentimentálisabb. A
sztori banálisabb fordulatai értelmezhetők meta-poénokként, amelyekkel a
sablonos forgatókönyveken élcelődik az író-rendező, de legkésőbb a giccsben
úszó fináléra nyilvánvalóvá válik, hogy a filmnek nem A Berlin felett az ég vagy a Felforgatókönyv
polcán van a helye, hanem a Nora Ephron-féle Michael mellett. Nem ez az első Sabu-film, amely azzal a
konklúzióval zárul, hogy a céljainkat minduntalan szabotáló vakvéletlenek
ellenére is képesek lehetünk kezünkbe venni a sorsunkat, de amíg a rendező a
pályája elején még bízott a képek erejében, itt már fel is olvastatja
narrátorával a tanulságot.
Tokió
felett az ég (Ten no Chasuke) – japán,
2014. Rendezte és írta: Sabu
(Hiroyuki Tanaka). Kép: Daisuke Soma.
Zene: Junichi Matsumoto. Szereplők: Kenichi Matsuyama (Chasuke), Ito Ohno (Yuri), Ren Ôsugi (Taneda),Yûsuke
Iseya (Hikomura), Susumu Terajima
(Kuroki). Gyártó: Bandai / Office Kitano / Sochiku. Forgalmazó: Cirko
Film Kft. Feliratos.106 perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 58 átlag: 5.05 |
![](buttons/bontas.gif) |
|