Magyar MűhelyBalázs Béla és a FényszóróEllenfénybenHamar Péter
Hetven évvel ezelőtt, 1945. július 27-én jelent meg a II. világháború utáni első magyar kulturális hetilap. Ha tetszik, ha nem, be kell ismernünk,
egyelőre nem áll rendelkezésünkre megbízható, megközelítőleg teljes Balázs
Béla-életrajz, annak ellenére, hogy 1973-ban K. Nagy Magda terjedelmes
monográfiát (Balázs Béla világa)
adott közre a sokoldalú alkotóról. Egymásnak ellentmondó adatok, tények
bukkannak fel róla a különböző publikációkban és a világhálón, és különösen
emigrációs korszakára vonatkozóan hézagok mutatkoznak a feltárt élettények
között, s bár önéletrajzainak sem vagyunk szűkében, mégis − filmes nyelven
szólva − elliptikusnak tekinthetjük kirajzolódó pályaképét.
Azt pontosan tudjuk, hogy a
német nyelvű műveivel korán világhírnevet szerző filmesztéta 1931
szeptemberével cserélte fel a berlini emigrációt a moszkvaival, de
hazatérésének napra pontos dátumával adósak a források, monográfusa is csak
annyit közöl: „1945 nyarán egy katonai repülőgéppel öt és fél óra alatt
Budapestre érkezett Balázs Béla.” Ez valamikor júniusban történt. Ezt
bizonyítja összegyűjtött verseinek kötete (Az
én utam), amelynek az utolsó három verse fölött ez az alcím olvasható: „1945
június havában Budapesten”. Ezt követően, július végén már egy újonnan
megjelenő kulturális hetilap fejlécén olvasható Balázs Béla neve.
Új lapot alapítani ekkoriban
csak a Szövetséges Ellenőrző Bizottság engedélyével lehetett, de − miközben a
színházak egy része még rövid ideig magánkézben működött − magánszemély
lapalapítási kérelmet nem terjeszthetett be a K. J. Vorosilov marsall vezette
testülethez, amely nemcsak az engedélyezésről döntött, hanem a cenzúra is a
hatáskörébe tartozott. A filmgyártás lehetőségét a koalíciós pártok kapták meg,
ennek megfelelően négy stúdió jött létre. A kommunista párté MAFIRT Rt néven
kezdte meg működését, és rövidesen arra is engedélyt kapott, hogy Fényszóró címmel kulturális hetilapot
adjon ki.
Az 1945. július 27-én
megjelent, 10 pengőért kínált első szám címlapján Tolnay Klári fotója látható,
belül pedig, a fejléc alatt ez áll: „Szerkeszti Balázs Béla és Szegi Pál”, de
ez a 2. számban már így változik: „Főszerkesztő: Balázs Béla. Felelős
szerkesztő: Szegi Pál.” Eredetileg Szeginek szánták a lap irányítását, aki
kiváló irodalomkritikus volt, jártas a képzőművészetekben, és széles
kapcsolatrendszerrel rendelkezett a magyar progresszió körében, de a hazaérkező
Balázs személye komolyabb biztosítékot kínált annak a szovjet orientációnak az
érvényesítésére, amelyet a Szövetséges Ellenőrző Bizottság nemcsak elvárt,
hanem − ahogy az a későbbi fejleményekből kiderült − meg is követelt, ezért
megváltoztatták az eredeti döntést. A kapkodás nyomát mutatja az első számban,
hogy Balázs Béla a lapot ajánló személyiségek (Bernáth Aurél, Gergely Sándor,
Háy Gyula, Illyés Gyula, Kodály Zoltán) között szerepel, ezért némi
tanácstalansággal így kezdi rövid írását: „Szorítsak önmagammal kezet?
Üdvözöljem a Fényszórót, melyet magam
szerkesztek?” A gyorsan lebonyolított váltásra utal az is, hogy a lap
programadó cikkét Szegi Pál jegyzi. Ebben a következőt írja: „Hetilapunk, a Fényszóró a magyar művészi kultúra ügyét
kívánja szolgálni. A színház, a film, az irodalom, képzőművészet és zene
világának eseményeivel és problémáival foglalkozik.”
Tegyük hozzá, a lap valóban
ehhez a krédóhoz igazodott fennállásának egész időszaka alatt, s ezt
színvonalasan teljesítette még azután is, amikor Szegi (ismeretlen okból) az év
végén megvált a laptól. A megjelölt öt művészeti ág közül egyébként mindvégig a
film és a színház primátusa érvényesült, bár a többit sem kezelték
mostohagyerekként.
A Fényszóró
már az első számában nyilvánvalóvá tette, hogy a lapgazda politikai
szándékait fogja kiszolgálni. Interjút közöl itt Kovács Istvánnal, aki ekkor
még szakszervezeti funkcionárius, de rövidesen ő ül a MAFIRT vezérigazgatói
székében. Egy kérdésre kérdéssel válaszol: „…megengedhető-e például, hogy
Rákosi Mátyást ugyanaz az operatőr fotografálja, aki pár hónappal ezelőtt a
hungarista híradók szép felvételeivel szerzett magának érdemet? […] Az első
lépés a helyes úton: gyökeres és feltétlen leszámolás a múlttal.”
Balázs Béla a Kegyelem! című, hazatérése alkalmából
írt versével mutatkozik be a lapban, továbbá fotóval illusztrált ismertetőt ír
egy, a hazai mozikban ekkor bemutatott filmről, mintegy jelezve, hogy a Fényszóró a továbbiakban
megkülönböztetett figyelmet fog szentelni a szovjet-orosz kultúra minden
megnyilvánulásának. Furcsa képzettársításokat kelthet a cikk alábbi mondata: „Az elvarázsolt búzaszem gyönyörű
képkölteményéből az orosz nép bájos kedvessége, megható gyöngédsége, poézise,
fantáziája sugárzik.” Ennek a bájos kedvességű népnek a nevében végezték ki (sokakkal
egyetemben) a 30-as évek végén, koholt vádak alapján Bauer Ervint, Balázs
testvéröccsét; a megható gyöngédségű orosz katonák szexuális erőszakosságai
közszájon forogtak ekkoriban, habár ezek említését a cenzúra a sajtóban nem
engedélyezte.
Az első lapszám 48 oldalon
jelent meg, de az összes további már csak 24-en, ami valószínűleg összefüggött
a papírhiánnyal, de talán avval is, hogy a szovjetek nem láttak a propaganda
szempontjából elég fantáziát benne. A hetilap közepén jelent meg az első
számtól az utolsóig a „Faliújság” című, kétoldalas rovat, amely formájában a
szovjet gyakorlatot idézte, ugyanakkor kifejezetten informatív és tartalmas
rövid anyagokat közölt.
A Fényszóró már első számával is bizonyította, hogy fontos tükre a
világháború utáni Magyarország kulturális életének, és arról se feledkezzünk
meg, hogy egyúttal tükröt tartott főszerkesztője elé is, aki ebben egészen
másfajta arcot mutatott, mint amilyennek a Kékszakállú
herceg várából vagy a Nyugatban és másutt megjelent verseiből emigrációs
korszaka előtt itthon megismerhették: egy proletkultos gondolkodású, a zsdanovi
esztétika szellemiségét képviselő alkotóét.
A kor lapkínálatában a Fényszóró volt az egyetlen kulturális
hetilap, ami monopolhelyzetet, de megnövekedett felelősséget is jelentett.
Dicséretére válik, hogy bár szerkesztési gyakorlata helyenként emlékeztet a
sikeres lapelődre, a Színházi Életre,
de mentes annak intimpistás hangnemétől, és még a népbírósági ítéletre várók (például
Kiss Ferenc, Páger Antal, Fedák Sári) ügyének ismertetésében is mértéktartó, indulatmentes
hangvételre törekedett. Témái között újnak számított a munkásszínjátszás
ügyének felkarolása, bár mai szemmel jól látható, hogy ez irányú ügybuzgalma
inkább a politika, mint a kulturálódás ügyét szolgálta. Balázs Béla egy
monogrammal jegyzett írásában olvashatjuk: „Bizony nincsen forradalmibb
demokratikus politikai erő a munkás szépségvágyánál.” Hányszor ismétlődtek a
későbbiekben efféle szólamok, habár Fejes Endre Rozsdatemetője bő egy évtizeddel később másféle tanulságokkal
szolgált.
Mai szemmel is rangosnak tűnik
a lap szerzőinek névsora. A színházi életről írt benne Palasovszky Ödön,
Várkonyi Zoltán, Hegedűs Tibor; filmről Balázs Béla mellett Barabás Tamás,
Lajtha Andor; zenéről Lányi Viktor, Szabolcsi Bence; képzőművészetről Pogány Ö.
Gábor; és a lap állandó munkatársa volt főként riporteri szerepkörben Péchy
Blanka. Verset adott a Fényszórónak
Illyés Gyula, Vas István, Márai Sándor, Weöres Sándor, és itt jelent meg Lányi
Sarolta Szimonov-fordítása, a Várj reám,
továbbá Szép Ernő tárcái, folytatásokban Gergely Sándor kisregénye, a Szép úr hétköznapjai, valamint Tolnai
Gábor, Gyergyai Albert és mások ismertető-értékelő írásai. És ne feledkezzünk
meg a lap színvonalas és gazdag fotóanyagáról sem.
A kultúrpolitika minden
igyekezete arra irányult ekkoriban, hogy a szovjet filmek minél több nézőhöz jussanak
el. A lap adatai viszont jelzik, hogy a szándék és megvalósulás meglehetősen
távol járt egymástól. A Fényszóró először
a november 27-i számában közli a budapesti mozik játékrendjét, és ebből az derül
ki, hogy a 18 játszóhely egyikén sem szerepelt műsoron szovjet film. 1946
elején már „javult” a helyzet: a lap január 15-i számában 45 mozit említ,
közülük 8 játszik szovjet filmet. Ma már mosolyt keltő az az igyekezet,
amellyel Balázs Béla ezt az ügyet kezeli. Mihail Romm Lenin 1918 című filmjét ajánlja a nézők figyelmébe, de talán nem
így kellene: „Tapsvihar felel arra a hírre, hogy 38,2-re esett Lenin
hőmérséklete. Örömkönnyek csorognak az arcokon annak hallatára, hogy javult a
pulzusa is. De amikor azt megtudják, hogy Lenin anyagcseréje aznap normális
volt, nem bír többé magával az ujjongó tömeg.” Valahol a Fényszóró hírei között később azt olvashatjuk, hogy „a magyar
közönség értetlenül fogadta” Romm filmjét.
A lap 1946. március 5-én
megjelent száma, a rohamos pénzromlást mutatva, nyolcvanezer pengőbe került, és
az olvasók nem sejthették, hogy az utolsó számot tartják a kezükben. Ennek
ugyanis semmi előzménye a lapban. A Faliújság-rovat még közli Pudovkinnak
Balázs Bélához írott levelét, amelyben elismerően vélekedik a Fényszóró színvonaláról, a főszerkesztő
pedig azt írja a színházi rendezésről szóló vezércikkében, hogy „[a] Fényszóró ezentúl [Kiemelés tőlem − HP] rendszeresen kíván foglalkozni a
színházi kultúrának ezzel a nálunk elhanyagolt, döntő elemével…”, azaz maga sem
tudta, hogy nincs tovább.
S hogy miért nem volt tovább,
avval kapcsolatban csak találgatásokba bocsátkozhatunk. Az aligha elegendő
magyarázat, hogy Balázs az előző számban (és talán már a fenti megjegyzés
szellemében) odaszúr egyet a vele folyamatosan konfrontálódó, ám a hatalmi
hierarchiában fölötte álló Hont Ferencnek, aki igazgatóként Móricz Zsigmond Ludas Matyijával nyitotta meg a renovált
Madách Színházat.
Nem tudhatjuk, hogy az éppen
ekkoriban Moszkvába rendelt Kovács István milyen instrukciókkal érkezett haza,
azt viszont igen, hogy a Vorosilov-bizottság komoly aggodalmainak adott hangot
a szovjet filmek magyarországi forgalmazásával kapcsolatban, és valószínűleg
még több közleményt várt volna el a tárgykörben a Fényszórótól is. A Fényszóró
összes hibája, ideológiai irányultsága ellenére is fontos láncszeme a magyar
sajtótörténetnek, mert egy kritikus időszak krónikásaként a kor kulturális
életének nemcsak a felszíni történéseit, hanem helyenként kapilláris mozgásait
is bemutatta, s lapjain olyan tényeket őrzött meg, amelyek egyébként a feledés
homályába merültek volna. Nem sorsfordító esemény, hogy Rákosi Mátyás Vas
Zoltán volt főpolgármester és a kultuszminiszter Keresztury Dezső társaságában
1945 szilveszterét a Nemzeti Színház művészeivel töltötte, s hogy az ünnepi
menü kolbászos bableves volt, de ez az információ jellemzően színezi az
átmeneti idők képét, miként például az is, hogy 1946 elején a Fényszóró huszonegy filmtervről
számolhatott be, amelyek közül végül csak a Szakadék
valósult meg. A korszak filmtörténetét bemutató Tűzkeresztség című kötet egyik-másik információjának beszerzéséhez
pedig Szilágyi Gábornak egyedül ez a lap állt forrásként rendelkezésére.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 124 átlag: 5.52 |
![](buttons/bontas.gif) |
|