VasemberekFutófilmekFuss el véle!Simonyi Balázs
A futás milliók sportja, szórakozása, nem csoda, ha mozgóképben is erős a felhozatal.
A
futás mint egészségmegőrző vagy versenyszellemet kielégítő tevékenység mára
világtrend lett, óriási hype van körülötte. A filmkészítői panelek közt is
mindig kedvelt motívum volt, hisz sokféle lelkiállapotot vagy szándékot tudott
kifejezni az üldözéstől kezdve a menekülésig (a kettő egybeesik A lé meg a Lolában), az elszántságtól a
hősiességen keresztül a kétségbeesésig, vagy az obligát „késésben vagyok,
sietek”-érzésig. A skála jellemzően csak ellenpontokat rajzol ki, és ez adja a
futás filmes ábrázolásainak paradoxonát: ugyanazzal a cselekvéssel két,
egymással szöges ellentétben álló dolgot is meg lehet mutatni. A futás három
objektív paraméteréből (v=s/t) a film leginkább az időt kedveli, mert a szapora
láb- és aktív karmunka váltakoztatásával, a grimaszolás és sodró lendület
kiaknázásval időt nyerhet vagy nyújthat meg a vágó, s ezáltal a teret,
távolságot is érzékeltetheti. Jason Bourne vagy James Bond tudna ezekről
mesélni.
Bárki tud mondani kapásból három olyan jelenetet, ami a futás
kapcsán beégett az emlékezetébe, legyen az a kalandor régész és a gördülő golyó
találkozása, egy sorfal közt rohanó, megvesszőzött lány, a napi rutinját végző,
szürke mackóruhás bokszoló, a Ronald Reagan-maszkos bankrablót üldöző
szörfösfiú, a mohikánok közt felnőtt „fehér” indián folytonos rohangálása, vagy
az Amerikát keresztül szelő futásán smiley-jelet „alkotó” hobó. Az utóbbiból
eredő szállóige („Fuss, Forrest, fuss!”) az unalomig koptatott futós
közhelyeket gazdagítja.
A futást szimbólumként vagy mellékes motívumként használó filmek rajtlistája
végtelen. Ezek többsége az élet dolgairól a sport metaforájával szóló művészfilm
(Maraton életre-halálra, Gallipoli, A rendíthetetlen), vagy művészi szándékkal
készített dokumentumfilm. Utóbbi alkotásokból rendszertelen időközönként fesztiválokat
is rendeznek „szakrális” helyeken: a futás amerikai mekkájában, az oregoni
egyetemen, vagy épp a 2013-as Boston Marathon alkalmával, ahol futottam és
moziztam is, és a robbantások miatt személyesen tapasztalhattam meg, milyen az,
amikor a valóság filmszerűen medializálódik.
Az igazi atlétafilmek közös metszéspontja az ember (atléta) és
erőnléti tevékenysége: a kettő együtt a trófeáért való hajszát (athlon)
jelentette, és átvitt értelemben a harcolás modellje volt. A versenyre/harcra
készülni kellett (agón), és ez néha kíméletlen küzdelembe (agóniába), nem
egyszer haláltusába fulladt. Idővel változott az atléta szó jelentése: hol a gimnasztikai,
hol a nehézatlétikai számokat jelentette, ma már pedig általánosan jelenti a sportembert,
és ez – az olimpiai bajnok úszó, Székely Éva szerint –”lehet az is, aki
versenyen még soha sem vett részt, és lehet nem sportember egy sokszoros
világbajnok is.” Róluk lesz szó, valamint agyonhasznált és érintetlen, avagy nem
éppen szem előtt levő futós filmekről, de a végén ott marad a dilemma:
csináljam vagy nézzem?
*
Az animációk állandó poénforrása, hogy a figura előre fut, nem
oldalra vagy cikkcakkban, és a fa persze, hogy rádől. Vagy a szakadékról
kilépve a levegőben pörögnek a lábak. Az értelmetlen futás rajzfilmes
megtestesítőivel rokon A hosszútávfutó
magányossága. A cím cikkek,
dumák jellegzetes szófordulatává, egyfajta ikonikus megállapítássá érett közel
50 év alatt. Még az Iron Maiden is írt egy ilyen nótát. A címmel operáló emberek nagy része nem is látta a
filmet, az alapnovellát is tán egy törpeminoritás olvasta. A film/könyv
értelmezését rendszeresen leegyszerűsítik, félreértik. Egyrészt: a szereplő mai
értelemben nem fut igazán hosszútávokat, hisz mezei futónak kényszerítik (a
kékszalagos kupáért 4-12 km-es távokat rendeztek a Cross Country Running All England
bajnokságon). A futás csak apropó Colin Smith rendszer elleni kiállásának – ez „az
ellenállás melankóliája” és metaforája, ha nem lenne szerencsére foglalt ez a
cím. Allan Sillitoe lebilincselő kisregényeket írt az ötvenes évek kilátástalan
miliőjéről, az angol munkásosztály szemszögéből láttatva a dolgok állását. Nála
valakinek mindig kitörni kell, mert az embert minduntalan betörni akarják, lásd
a szintén megfilmesített Szombat este,
vasárnap reggel-t. Az angol újhullám alkotói gyakorta egy mikroproblémáról
kizoomolva, rendszerint kisstílű csóringerek életéből indulva mutatták meg a
prolik világát, így jött gyakran kapóra a „szabadság = futás, lázadás = nem
futás” képlet.
Ezt a
képletet a Tűzszekerek viszi
tovább. Különböző hátterű, de egyaránt nemes lelkületű hősök célhoz
érnek. Oly korban éltek ők e földön, mikor még nem volt dopping; dicső futásuk
a fair play és az állhatatosság diadala – ez a mű jellemző és felületes
dekódolása, pedig érdemes lenne elemezni a „futás mint az individum önkifejezése”
nézőpontjából is. A film giccsé silányult zenéjét még az is utálja, aki soha
nem járt célvonalnál, ahol a hangulatfelelős DJ éjjel-nappal nyomatja
versenyeken. A legnagyobb közhelyet már letudtuk, de még hátravan az amerikai
piac fejőstehene, Steve PreFontaine. A ‘70-es
évek oregoni csodaatlétája egyszerre volt fehér és macsó, és Jim
Morrison, Joplin vagy Jimi Hendrix (maradt még J-betűs rocker?) pandantja a
sport világában: fiatal, sikeres, szertelen, bajszosan is jóképű, zabolátlan,
öntörvényű, egyszóval sztár. Amerikai álom a négyzeten, merthogy ő is korán,
váratlanul, tragikusan halt meg, ettől lett még zabálnivalóbb a sztorija. Torzóban
maradt karrierje a szexepilje. Lakókocsiban
élt, bárban melózott, amatőr státusza miatt rendes fizetést nem kapott, rekordok
és botrányok övezték rövid életét. A futás James Deanje autóbalesetben halt
meg, egy évvel azután, hogy a müncheni olimpián csalódással felérő 4. helyet
szerzett tízezer méteren. A mai napig hálás és ki is merített téma a Pre-sztori.
Játékfilmek, doksik garmadája készült róla (Fire
on track; Harc a másodpercekért). Pre volt az első elit atléta, aki „pipás
cipőben” versenyzett. Edzője, Bill Bowerman farigcsálta az első prototípusokat
a lábára – ő később a Nike társalapítója lett. Ha valaki ma
belenéz egy ilyen cipőbe, a talpbetétről Bowerman arca néz vissza, akinek
szerepében Donald Sutherland öregkorának egyik legjobb alakítását adta (Korlátok nélkül).
Kérdés, hogy az ereje teljében levő Matthew
McConaughey-nak hogy áll majd Caballo Blanco futósámán szerepe: a Futni születtünk bestsellerből hamarosan
film készül – jól ráérezve arra a hatalmas piacra, amit a futás nyitott meg az
utóbbi időben. Nem mellesleg sztárokat szerepeltetni futóként mindig rizikós:
elég megnézni Michael Douglast a Nagy
futásban (1979). Michael Andropolis,
görög-amerikai maratonfutó nagyon szeretne kijutni az olimpiára. Akkor még nem sejti
szegény, hogy ‘80-ban amúgy sem mehetne a bojkott miatt Moszkvába. A sok futás
leépíti feleségével, gyerekeivel való kapcsolatát – ez pontos diagnózis, hisz a
túlhajtott futás, mint minden addikció, válások, törések sokaságát okozza a
valós életben is. De Douglas csökönyösen nyomja tovább, hátha majd az áhított
siker visszahódítja a családját. A film főcímében Douglas először
öltöny-nyakkendőben fut, majd éles váltással fejpántban – az elidegenedett
ember a nagyváros felhőkarcolói közt menőzik. Pontosan le lehet írni a ‘70-es
évek amerikai moziját ezzel a zenés klippel: a laza, dekadens, céltudatos főszereplő
menekül önmaga elől, miközben nem tud szabadulni áldott-átkozott életétől. Persze elbukik, de családja
megbocsát neki. A sosemvolt versenyben sokáig vezet, ám egy kanyarban a vége
felé elcsúszik, nagy nehezen összekapja magát és időn túl bevánszorog. Totális
zagyvaság, ahogy az élmenő – mint valami 24 órás versenyen – éjszakai fények
közt kolbászolva, utolsóként beérve tetszeleg a hérosz szerepében. Íme a maraton,
ahogy régen elképzelték a filmesek, amikor még csak a társadalom elenyésző része
is csak joggolt.
Ma már futni trend, divat és elérhető életmód lett
milliók számára. Testi és lelki terápia, és nem utolsósorban az ember kompetitív hajlamának feszültség-levezetésére szolgáló modern túlélési technika. Az
emberek nemcsak szívesen csinálják jó időben, hanem rokonszenvvel nézik is a
téli alapozás ellébecolásaként az egész estés futós játékfilmeket. Az Atletu
az első, Oscarra nevezett etióp film Abebe Bikila, a mezítláb futó olimpiai
bajnok maratonista életéről szól: klasszikus vonalvezetésű, szélesvásznú
fejlődéstörténet. Akárcsak a Runnig brave,
ami mintha a Cry Baby, Az utolsó mozielőadás és a Hair kevercse lenne. Hangulatos, poros,
de mégis szívszorongató film, amiben Billy Mills, indiánok leszármazottja,
göröngyös úton eljut az ismeretlenségből a tokiói olimpia tízezer méteres
aranyérméig. Ha a FIFA szponzorálhatott egy filmet Sepp Blatterről (United Passions), akkor az ESPN
sportcsatorna is gyárthat játékfilmet hasonló giccstengerrel (Four Minutes). A Mount Everest 1953-as
meghódítása után, és a magyar válogatott berni veresége előtt az volt a
világszenzáció, hogy Roger Bannister, oxfordi medikus áttörte az álomhatárt,
azaz először futotta le 4 percen belül az egy mérföldet. A filmben Christopher
Plummer is feltűnik a szokásos zsémbeskedését hozva. Akad humoros hangütésű futósfilm
is – A Fuss, Dagi, Fussban a britek
kedvelt komikusa, Simon Pegg egy maraton tortúráját vállalja be, hogy
visszaszerezze megtépázott önbecsülését és szerelmét – és van a komolyra
hangolt változat, a De toutes nos forces
(Teljes erőnkből – Nils Tavernier,
2013) egy middle-life krízisben szenvedő apa és sérült, kerekesszékes fiának
ironman-felkészüléséről és teljesítéséről szól, miközben kölcsönösen elfogadják
egymást a közös szenvedéseken keresztül.
*
Aki több filmet akar, az a neten vadászik: ott megszámlálhatatlanul
keringenek – a digitális rögzítés újabb forradalma után immáron full HD-ben – a
futókat kiszolgáló filmek, városmaraton-beszámolók, titkok a kenyai
csodaatlétákról, igényes Discovery- vagy NatGeo-filmek. Az Adidas 2011-ben live
streamben adta (The Face of the Marathon),
amint 15 önkéntes futó fejre szerelt és arc felé fordított GoPro-kamerákkal
futja le a berlini maratont. A rángatozó kép, a fix igazolványképkivágat, a
jelenlét izzadságszagú érzete, az egyre fájdalmasabb benyomásait közvetítő futó
és az atmoszféra összjátéka pompás avantgárd élményt nyújt. Sok kattintást
generálnak a leleplezések is (legutóbb a német ARD sorozata az orosz
doppingprogramról), de népszerűek a kameratesztnek és bravúrkodásnak beillő
rövid portrék is érdekes emberekről. Jellemzően a videómegosztók adják az
egyetlen érvényesülési felületet a pályaatlétika, terep- és országúti futás
világának, mert a tévécsatornákon ritkán láthatnánk őket. A városmaratonok még
mindig tartják misztikus nimbuszukat, de atlétikát, pláne triatlont csak ritkán
adnak a sportcsatornák. A net viszont dübörög: a sokszínű kínálat legújabb
műfaja a sport inspirational video,
amit általában (diszkréten vagy tolakodón) egy olyan sportcég szponzorál, aki
szolgáltatásának vagy termékének piaci dominanciáját igényes, újszerű, hatásos kommunikációval
szeretné bebetonozni. A „jófejcég”-imidzs mára alapkövetelmény lett a
sportvilágban. Az amatőröket semmivel sem lehet jobban rá venni az azonosulásra
és a fogyasztásra, mint egy lélekbe markoló filmecskével, ami ráadásul nemcsak
a nézőt motiválja, hanem megosztható, és így jótékony vírusként beránthat újabb
„sportszűzeket” vagy a fotelban punnyadó „couch potato”-kat”. Ebben kiemelkedők
mind képi, mind tartalmi koncepciójukban a Salomon cég sokadik szezonjánál
tartó 3-6 perces videói (Running TV), amik a klip, a riportázs és a moodfilm
között egyensúlyoznak kiváló ízléssel. Hol egy hívószóra, hol egy izgalmas
fazonra, hol egy kiégett bajnokra vagy egy jellegzetes helyszínre építenek, aminek
rögtön olyan hangulata van a jól kitalált arculati elemekkel megspékelve, hogy
egy futástól viszolygó embert is a YouTube elé ragaszt.
A The race that shocked the world doksiban
visszafelé bontódik ki a nagy történet minden szála. Feszültséggel
teli, hangulatos vizualitással megcsinált tényfeltárás, sőt: véleményütköztetés
a szöuli olimpia férfi 100 méteres síkfutó bagázsáról. 10 másodperc eredménye
van 360-szorosára duzzasztva, hogy kiderüljön: gyakorlatilag a rajtrácson álló
nyolcból alig van tiszta arc. (A folytatásra felkészülnek a 2015-ben robbant
nemzetközi doppingbotrány szereplői.) Ben Johnson és Carl Lewis osztja egymást
rendesen, és aki látta a bukott kerékpárosról szóló (The Armstrong-lie) filmet,
az külön értékeli majd, hogy ismét belenézhet több, bizonyítottan hazug atléta
szemébe. Lelepleződés, eltiltás, felfüggesztés – de ki marad a dobogón? A
kegyelt Lewis, akit kihúznak a pácból: bár mintája pozitív, nem hozzák
nyilvánosságra. Hallatlanul izgalmasan idézik fel az egykori résztvevők pillanatról
pillanatra a döntő napját, amikor mindenki azt rebesgette, hogy megdönthető a
világrekord, és simán 10 mp alá kerülhet a teremtés koronája. Kapj el, ha tudsz – ezt játszották
a fiúk. A film – és Johnson is – széles terpeszt vesz, és baromi erős starttal
indít. Egy igazi thriller pereg a szemünk előtt. Johnson tényleg világrekorddal
nyeri a döntőt, de példa nélküli, hogy már a dobogón sem örül. A doppingolók,
akik rendre egy lépéssel előbbre járnak a hatóságoknál, most elkalkulálják
magukat. Egy csődtömeg demisztifikálásának
mozija a The race...: a sprinter, aki eddig a pontig Kanada nemzeti hőse
volt, fantasztikus példáját nyújtja az önigazolásnak és a párhuzamos valóságoknak,
hiszen még a jelenben is fabuláló ember marad, miután színvallásra
kényszerítik. A bukott emberek mentegetőzésével mondja: „If you won’t take it,
you won’t make it.” („Ha nem veszed be, nem nyered meg.”)
A net
mint közvetítő közeg óriási nézettséget tud generálni egy-egy emberi hangot
megütő, nem reklámcélú alkotásnak (jellemzően dokumentumfilmeknek) – készüljön
akár amatőr, akár profi ihletettséggel és háttérrel. Gael Leiblang filmje (The
fastest man alive) vérbeli backstage-mozi: archív felvételektől kezdve
otthoni hentergéseken, kőkemény, hányós edzéseken át a világversenyek előtti
idegölő bemelegítésekig mindent láthatunk Usain Boltról. Páratlan és exkluzív
betekintés korunk legnagyobb, és tán legkúlabb atlétájának életébe. Az Il corridore Marco Olmo olasz földművesről
szól, aki minden paraméterben Bolt ellenkezője. Olmo futásba fojtja frusztrációit
sikertelen élete miatt, és ez annyira jól sikerül, hogy hatvanévesen megnyeri
az egyik legnagyobb terepfutó-versenyt, az 167 km-es Ultra Trail du Mont
Blanc-t. A Desert Runners kickstarteres
gyűjtésből végigvitt doksi, amiben nagyon ráérős, jómódú, de felkészületlen
emberek négy kontinens kihalt részein (Atacama, Góbi, Szahara és Antarktisz)
futkosnak etaponként hat napon át. A hetediken pedig megpihennek és hőssé
avatják magukat. Esettanulmány a lelkesedésből, egy-két kamerával leforgatott
nagy lélegzetvételű projektek sikeres abszolválásából. A neten legutóbb
végisöprő minidoksihoz pedig még gyűjtés sem kellett, csak egy riksa: a The runners egy londoni parkban készült,
az operatőrt egy bringóhintón ülve húzták, és bevállalós ad hoc kérdéseket
tettek fel a szembefutóknak („Mikor szexeltél utoljára?”, „Mi a boldogság?”) A
film teljesíti miniatűr vállalását, szimpatikus és sokrétű összképet ad a
futókról kor, nem, hozzáállás szerint is. Azt az alaptézist, hogy futás közben
kinyílnak az őszinteség csakrái, szintén megmutatja: mozgás közben nehéz
hazudni, így a válaszok is meglepően hitelesnek, szívből jövőnek, és nem túl cizelláltnak
tűnnek.
Amíg az angolok a szolíd „touchingban” hisznek, a német Herbstgold vállaltan épít a
cukiskodásra. Különböző, európai illetőségű atlétákat kísér végig a film a
2009-es senior vébére. A szereplők 90+ korúak, van itt már a villamosmegálló
korláttal felérő 109 centinek is örvendező magasugró öregúr, bűbájos súlylökő
néni, ezüstéremmel is elégedetlen sprinter, korát a könnyebb korcsoportba
kerülésért valóban meghazudtoló nehézatléta, valamint járókeretet toló, de a
diszkoszt azért csak elhajító 100 éves bácsi. Néha rettenetesen vontatott a sok
interjú, üresjáratos életkép miatt, de lassan felskiccelődik az elhunyt
házastársakkal tarkított sportmúlt, a vágyak, vonzások és választások triója. A
versenyen a lassítások élvezetes részek: nemcsak a ráncokkal tarkított,
petyhüdt test feltámadását láthatjuk, hanem a versenyzésre késztető atavisztikus
akaratot is, ahol életkortól függetlenül a sport még mindig öröm és kihívás.
Ugyanezt boncolgatja –
csak éppen az erejük teljében levő topversenyzők megfigyelése kapcsán – a The visions of eight című
patchwork-mozi. A ‘60-as évek végén feltörekvő, izgalmas rendezőket kértek fel,
hogy készítsenek 10-15 perces gyorsjegyzeteket a müncheni olimpia kapcsán.
Nyolc alkotó, nyolc látásmód, nyolc szikár alcím. A pazar felhozatalból Miloš
Forman a tízpróbát mutatja meg sajátos, fanyar módon: bajor népviseletben zenélő
emberek, és jelentéktelen, nevetségesen ható momentumok bíróktól,
versenyzőktől. Mestermunka Arthur Penn ember- és mozgástanulmánya (A legmagasabb), amiben a férfi rúdugródöntőt
mutatja meg elemelve a valóságtól, csak a zörejeket és közönségreakciókat
használva hangi kulisszaként. Michael Pfleghar a hölgyeket favorizálta a
forgatás során, az édes-copfos szovjet tornászlány gyakorlatát lekövető
szekvencia szerelmesfilmnek is beillik. Claude Lelouch skicce (A vesztesek) a legszívbemarkolóbb: a
legyőzöttek, örök másodikok, szintidőn kívüliek, kiütöttek közelijeiből
építkezve mutatja meg az élsport árnyoldalát. Felejthetetlen, ahogy a
feszültség és koncentrált erőkifejtés buborékként szétpukkadva kudarccá olvad
az arcokon. John Schlesinger egy interjúkból, emlékbevillanásokból, kiélezett
dramaturgiájú versenyközvetítésből felépített filmet adott le (A leghosszabb), amiben Ron Hill, brit
futót követi a felkészüléstől a maraton 6. helyéig (a befutóban a magyar Szekeres
Ferenc lohol mögötte). A Visions of Eight
közös alapja, hogy a rendezők a lírai oldalukat vették elő, imádták a lassítós
kamerákat és az anatómiát, szerettek belefeledkezni egy mozdulatba, testrészbe
– olyan pillanatokat lestek meg, melyekben sok-sok év munkája összpontosult.
*
Ha van is líra a sokáig egyetlen ízig-vérig magyar futósfilmben (időközben
Mispál Attila Maratonja és Zsigmond
Dezső dokuja, A rákok királya
bővítette a futókört), akkor az legfeljebb a tanácselnök fűzfakölteménye, amit Schirilla Györgyhöz, a
Nemzet egykori Rozmárjához intéz. Gazdag Gyula rövid doksijában (Hosszú
futásodra mindig számíthatunk) Schirilla Kenderesre (a Horthy-kultusz
origója), a Sport bisztróhoz fut Pestről. A film Schirilla nagy vállalásának egy
évvel későbbi keserédes „lepárlása”. Az ultrasportoló megfogadta ugyanis, hogy „a Nagy Októberi Szocialista Forradalom 50.
évfordulója tiszteletére futva teszem meg a Budapest-Moszkva közti 2215
kilométeres szupermaratoni távot, hogy a magyar kommunista ifjúság üzenetét a
szovjet fővárosba vigyem és bebizonyítsam, milyen teljesítményekre képes az
ember!” 1967-ben Moszkva felé futva állt meg a faluban, ahol az
új bisztrót róla akarták elnevezni, de mivel élő emberről nem lehetett, a létesítmény
akkor a Sport nevet kapta. Kocsmának ilyen nevet adni kicsit olyan, mint amikor
a kilencvenes években a Fradi-mezeket a Symphonia cigi emblémája díszítette.
Egy évvel később a hosszútávspecialista – Magyarország első számú vitalitásmestere,
aki a jeges Duna évenkénti átszelésével lesz tartósan celeb – eleget tesz a helybeliek
újabb meghívásának: minderről egy Esti Hírlap-cikkből értesült az utolsó éves
főiskolás Gazdag. Lóhalálában, egy nap alatt készül el a vizsgafilm, amiben
végigkísérik egy Trabantban Schirillát a 142 km-es távon. Gazdag és háromfős
stábja költségvetés nélkül, 16 mm-es filmre, kézikamerával dolgozott. A „nyomon
követős”, úgynevezett szituatív dokumentumfilmek ősforrásához tartozó film egy
munkamódszert indított el, amiben a „tetten ért” valóság groteszk modellé
változik. Hiszen csakis a Monty Python találhatna ki olyan jelenetet, amiben az
Alföldet átszelő betonúton kocogó Schirillát egy Trabiból kinyúló boom
mikrofonnal interjúvolnak meg, vagy amiben a tanácselnök egy csodás poémával
fogadja a „hőst” az út közepén, aki helybenfutással hallgatja, nehogy lemerevedjen.
És az azt követő avatóünnepség csak hab a tortán. A film pont annyira
abszurd, amennyire Schirilla élete (lásd Egy
távfutó vallomásai című könyvét): ő találta ki a szupermaraton szót, jobb
napjain 20-30 kilométert úszott (sodródott?) a Dunában, taxisként utasra várva hóban
sprintelt, volt az ökölvívó szövetség elnöke, de dolgozott kukásként, pincérként,
zsákpakolóként is. És amit senki sem várt: az egészség őre és igehirdetője
hatvanévesen meghalt szívbajban. A multifunkciós, polgári foglalkozásai mellett
teljesen extrém második életet élő Schirilla élete filmért ordít: az egész
olyan, mintha egy kelet-európai Forrest Gump története lenne sajátosan magyar
elemekkel fűszerezve.
Negyven évvel később a lengyelek is elkészítették
a maguk futós doksiját: A hosszútávfutó
egy ötvenes, teljesen átlagos kinézetű és munkájú férfiről mesél húsz percben,
aki mellesleg a 48 és 24 órás vébék és EB-k dobogósa. Jacek Szaranski csöndes
távolságtartással figyeli alanyát, aki egy 18 évvel korábbi családi tragédia
hatására kezdett el egyre hosszabb távokat futni. A szó nemes értelmében
együgyű tevékenység és az ember jelentéktelensége hirtelen más fénytörésbe
kerül, és egyszerre minden értelmet nyer. A film jól vázolja fel a futással
kapcsolatos örök dilemmákat (önző, monoton, mindent eluraló passzió), viszont
beleesik a felképezés szokásos csapdáiba: nem tudja érdekesen, máshogyan
megmutatni a futót, csak az elcsépelt fejes-lábas képekkel. Ugyanebbe a
problémába esik az elismert lett dokumentumfilmes, Laila Pakalnina Negyvenkettő című alkotásával: hiába a személyes
tapasztalat, mégsem tudja érzékien, giccsmentesen feltárni a maraton
mibenlétét. Ebből is kitűnik, hogy a személyes érintettség néha az ábrázolás gátja
lehet, hiszen immár belülről átélve olyan dolgokat kéne megmutatni, amik
gyakran elmondhatatlanok, s így óhatatlanul külsőségessé válik a kifejezés. „Zenéről
beszélni olyan, mint lerajzolni
egy focimeccset” – mondta erre a Deep Purple tagja, David Coverdale.
Kevés sport témájú filmnek sikerül mélységében
megmutatni egy sportoló mindennapi harcait, érzéseit. Az egyik ritka példa Kósa
Ferenc Küldetése. Azért lehet etalon,
mert egy érdeklődő-kétkedő külső megközelítés találkozik egy nagyon erős
szubjektummal, egy megingathatatlan belső indíttatással, ami roppant szabatosan,
szinte poétikusan, de mégis keresetlenül fogalmazódik meg a filmben. Az öttusázó
Balczó András összeszedetten vázolja fel a sportoló lelkében lejátszódó
folyamatokat, balczói kifejezéssel élve „sorskörülményeit”: kegyetlen
felkészülési periódusait (1962 óta nem tartott maga mellett edzőt, mert „nem lett volna olyan, aki nagyobb terhelést
ró rám, mint én magamra”), azt az elhatározást, hogy nem ült bele a
tutiba, nem adta be a derekát a rezsimnek, radikális és elvhű maradt („A felfedezett, de ki nem mondott igazság
rohaszt belülről”). Ki is csesztek vele, már eleve a szókimondó Küldetés miatt is kegyvesztett lett. Többszörös
olimpiai- és világbajnok létére hat évig az öttusa-lovardában tette fel az
akadályrudakat (ahelyett, hogy szövetségi kapitány lett volna), csak mert elvhű
volt, viszont sportközelben akart maradni. Aztán szakított a sporttal. A film a
maga egyszerű elbeszélésmódjával végtelen alázatról, humánumról és tisztaságról
tanúskodik, és ehhez társul a képi világ is: hosszú, beszélőfejes szólóinterjúk,
vagy éppen az emlékezetes hekkezőpultos, szálkaköpdösős kettős Imrével, a „nép
hangjával”. Balczó mondatainak puritán céltudatossága, logikai ereje mai
szemmel döbbenetesen hat, mert egyszerűen híján vagyunk az intelligensen
nyilatkozni vagy gondolkodni képes sportolóknak.
Fikciós rövidfilmekről még nem szóltunk, pedig az
utóbbi időben két erős film is végigsöpört a fesztiválokon. Ha már
volt szó doppingoló felnőttekről, jöjjön egy doppingoló apa-gyerek páros. A belga Cadet-ban egy vérbeli 800-as vágtázó
kamasz életébe látunk bele, akit az apja pofonokkal és tablettákkal stimulál, hogy
pitiáner utánpótlás („kadét”) versenyeken nyerjen. Kevin Meul filmjében remekül
skicceli fel a teljesítményhajhász, gyerekükben magukat megvalósító apákat, és
a mosott agyú, magukat profiknak képzelő gyerekeket, akik a túlhajtott
tesztoszteronszint miatt megvadulva harapdálják ellenfeleiket. A vimeón is
elérhető, Oscar-shortlistre felkerült dán film, a 9 méter főszereplőjét nem a doppinggal megszerezhető dobogó, hanem
kómába esett anyja motiválja. Fejébe veszi, hogy attól gyógyul majd meg, ha ő
megdönti a távolugrás világrekordját. És hogy a tét még nagyobb legyen,
panelházak között ugrál, a saját életét is kockára téve. Anders Walter nyitott
végű filmje geometrikus kompozíciókban mesél egy lehetetlen küldetésről, és
pontosan mutatja meg, hogy a sport nemcsak efemer sikerről, érmekről, adrenalinhajhászásról
szól, hanem gyakran élet-halál kérdése.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 115 átlag: 5.69 |
![](buttons/bontas.gif) |
|