FesztiválTIFF – KolozsvárTranszilván gótikaCsiger Ádám
Az erdélyi fesztivál idén is bőven kínált éjsötét hangulatú filmeket. Az idei TIFF két ország friss
termésének szentelt külön szekciót, Argentínának és Norvégiának. Előbbi fő
attrakciója, a Jauja FIPRESCI-díjat
nyert Cannes-ban, és nem kisebb név játszik benne, mint Viggo Mortensen, aki a
(Titanic fesztiválon is vetített) francia Távol
az emberektől után ezúttal is idegen nyelven szólal meg. Az amerikai
színész tehát egyre gyakrabban vállal külföldi filmeket, melyekben ráadásul önmagához
kísértetiesen közel álló figurákat alakít: a Távol az emberektől alkalmával spanyol
származású franciatanárt játszik (Argentínában nőtt fel és folyékonyan beszéli
a nyelvet). Apai
ágról pedig dán származású, és ezúttal egy argentin filmben játszik dán
karaktert. A címben szereplő „Jauja” szó
a filmet nyitó szöveg szerint egy mitikus „ígéret földjét” jelöl, ami viszont
mindenkit elveszejtett, aki megpróbálta megtalálni. Ezt a vidéket keresik
európai kalandorok az XIX. századi patagóniai sivatagban. Egy dán konkvisztádor
lányát megszöktetik, aki így egyszemélyes mentőakcióba kezd. Nem csak a
cselekményről juthat eszünkbe az Eldorádó kereséséről szóló Aguirre, Isten haragja vagy Alejandro
Jodorowsky ugyancsak a földi Paradicsom irányába tartó road movie-ja, a Fando és Lis. Az elismert művészfilmes,
Lisandro Alonso munkájának szürreáliája Buñuelt és Lynch-et is megidézi,
ráadásul álomszerű, túlvilági szépségű 4:3-as totálképekben mesél, tempója
pedig meditatív.
A norvég szekció fő attrakciója
pedig a Náci zombik 2 volt. Az első
rész (Náci zombik) ötletes ötvözete a
nazisploitationnek és a zombifilmnek olyan horrorkomédiák stílusában, mint a Hullajó vagy a Gonosz halott, sőt még a norvég történelmi és kulturális vonatkozások
sem hiányoznak belőle. A második rész pedig a jobb folytatások sorát
gazdagítja. Elődjében egy önreflexív kiszólás során az is elhangzott, hogy a Gonosz halott második része valójában inkább
a nyitófilm nagy büdzséjű remake-je, Tommy Wirkola rendező azonban másféle
sequelt készített. Nem ugyanazt a filmet készítette el több pénzből és
látványosabban, inkább a Gonosz halott-trilógia
záró darabját, A sötétség seregét
idézte fel: e sequel is ott veszi fel a fonalat, ahol az előző rész véget ért,
és műfaja immár nem csupán horrorkomédia, mivel csordultig van fantasztikus
elemekkel, humora pedig egyre parodisztikusabb. Mint arról az alcím is
árulkodik (Red vs. Dead, azaz „Vörösök
a dögök ellen”), a náci zombik méltó ellenfelükre találnak a Vörös Hadsereg
feltámasztott katonáiban. E film ráadásul már egy amerikai komikust is
felvonultat (Martin Starr a Szilícium-völgyből),
de ez nem a nemzetközi közönséget bevonzását szolgálja. Starr egy zombirajongó
fanklub elnökét játssza, akinek figuráján keresztül Wirkola az első rész
öniróniáját gondolja tovább.
Az ínyenc kultfilm-rajongók számára
a TIFF legizgalmasabb eseménye egy másik horror vetítése volt. A German Angst szkeccsfilm: három
rémtörténet egy-egy berlini rendezőtől. Akik közül a legnagyobb név az
underground direktor Jörg Buttgereit (Nekromantik).
A vetítés utáni közönségtalálkozón részt vevő két rendező, Michal Kosakowski és
Andreas Marschall bevallásuk szerint egy korábbi TIFF-en ismerkedtek meg, a kolozsvári
fesztivál nélkül tehát e film talán el sem készülhetett volna, mivel ők szervezték
be Buttgereitet is. Akinek nyitó szkeccse szó szerint húsbavágó, de egyben
költői horror a gyermekbántalmazásról és a családi belüli erőszakról. Címe (The Final Girl, azaz „a legutolsó lány”)
önmagában is műfaji reflexió, a slasherek szűzies, és végül túlélő főhőseire
vonatkozik. A dokumentum- és kísérleti film felől érkező Kosakowski lengyel származású németként az európai
idegengyűlöletről készített ugyancsak szociálisan érzékeny rémfilmet, melyet
bevallása szerint Kie¶lowski művészete ihletett, különösen a Rövidfilm a gyilkolásról. Kár, hogy e
természetfeletti horror kivérzik a fináléja előtt. A Nekromantikon is dolgozott, az olasz horrorért bevallottan rajongó
Marschall epizódja még több sebből vérzik, de borzongatóan kiszámíthatatlan és
enigmatikus. Mint arra titulusa (Alraune)
is utal, Henrik Galeen azonos című 1928-as német horrorjának a remake-je. Közös
a három kisfilmben, hogy egyaránt szerzőiek, specifikusan német vonatkozásúak
és mindben van elrejtve némi társadalomkritikus üzenet. Abban is hasonlítanak,
hogy retró stílusúak: alkotóik Super 8-as kamerával forgattak egyes
jeleneteket, véres effektjeiket pedig számítógép helyett régimódi, praktikus
módszerekkel, kis büdzséből készítették. Az Alraune
alkalmával pedig a társadalomkritika és a múltidézés egybeforr: a három
közül ez az epizód a legtudatosabb felelevenítése a német expresszionizmusnak,
ennyiben Herzog remake-jéhez, a Nosferatuhoz
hasonlítható. Marschall felidézi, hogy a horrorfilm formanyelve főleg a német
expresszionizmus során alakult ki, de a nácik rémuralma véget vetett e műfajnak
az ország határain belül, és a német horror napjainkig az amerikaiak
utánzásában merül ki (Anatómia).
E film a „Határok nélkül” szekcióban
szerepelt, mely tartogatott még egy figyelemreméltó német dolgozatot. A tavaly
Montrealban FIPRESCI-díjat nyert Lynn
szobalány (Das Zimmermädchen Lynn)
címszereplője egy labilis fiatal nő, aki önként vonult be a pszichiátriára,
távozása után pedig szobalánynak állt egy szállodában. Munkalkoholista, aki
főnöke szexrabszolgájává süllyed, hogy akkor dolgozhasson, amikor csak akar.
Kényszeresen takarít, sőt olyannyira beleszeret munkájába, hogy az ágy alá
bújva hallgatja ki a vendégeket, valamint a csomagjukban kutakodik. Mindez
pedig találó koncepció egy feszült, de ugyanakkor humoros filmhez. A hősnő
hallgatózása és leskelődése, mások életébe betolakodása találó metafora a
filmművészetre. Amikor filmet nézünk, mi is láthatatlan megfigyelőként
kukkantunk be mások életébe. Ahogy a TIFF-en szintén vetített, de magyar
moziforgalmazásba is került Magam ura,
e film is realista vígjáték, ami arról szól, hogy milyen kicsinyesen
viselkedünk, ha senki nem lát minket, legyen szó a rejtőző hősnőről vagy a
vendégekről, akiket megfigyel. De e film nem csupán esszenciális thriller és
fekete komédia, hanem egyben jól megírt dráma is. Kukkolásai során az
elmagányosodott Lynn szeme megakad tökéletes ellentétén, egy vagány dominán,
akivel viszonyt kezd. Mintha a szintén leszbikus szado-mazo kapcsolatra építő The Duke of Burgundy előzményfilmjét
látnánk, noha jelen alkotás inkább a szintén német Nedves tájak –
Készen állsz Helenre? párdarabja, mivel ez is merész és nevettetően őszinte
karaktertanulmány.
A nem kimondottan határsértő, de
sötét hangulatú filmeket egybegyűjtő „Árnyak” szekcióban egy nemzetközi
premiert is láthattunk. A japán Revenge
Channel (Bosszúcsatorna) hősnője
legjobb barátnőjével általános iskolás osztálytalálkozót szervez, de csak egy
olyan lány jön el, akire egyikük sem emlékszik. Felidézik, hogy annak idején
bántalmazták őket az osztálytársaik, majd a rejtélyes új barátnő javaslatára
bosszút állnak néhány gyermekkori zaklatójukon. Az egyre durvább heccekről
forgatott felvételeket felteszik a videómegosztókra, aminek köszönhetően
hobbijuk hamar egy önbíráskodó bosszúszektává növi ki magát, és mire hősnőnk
szembeszállna a vezérré avanzsált új barátnővel, már késő. A koncepció ötletes
találkozása a tinihorrornak, a J-horrornak és a Harcosok klubjának. Sőt, a társadalomkritika sem hiányzik a
filmből, ugyanis célközönsége pont az a fiatal japán generáció, akiket
kritizál. Ezzel azonban ki is merülnek a film erősségei: sajnos tipikus
kisbüdzsés zsánerdarabnak bizonyul (a gyengébb fajtából), hisz kreatív és
figyelemfelkeltő ugyan a bonyodalma, de a cselekménye attól kezdve egyre
fantáziátlanabb fordulatokkal operál, a képi világa pedig ugyancsak szegényes.
A főtéren, szabad ég alatt
vetítették a fesztivál kínálatának esszenciális közönségfilmjeit. Közülük a
legszórakoztatóbb a belga Félúton (Halfweg) volt, mely egy haver (buddy)
vígjáték, amiben az egyik főhős egy kísértet, a másik pedig egy sikeres yuppie,
aki válása során egy drága villára tesz szert. Ez azonban az egyetlen kedvező
hír számára ezekben a nehéz napokban, mivel arroganciája miatt karrierje is
derékba tört. Az új házában próbálja összeszedni magát, amiben a legkevésbé sem
segíti, hogy megjelenik nála egy férfi, akit csak ő lát. A kísértet a ház előző
tulajdonosa, aki tisztázatlan körülmények közt hunyt el. A film komikumát
kettejük a házért folytatott harca szolgáltatja, a drámát pedig az, hogy egyre
javuló kapcsolatuk hatására mindketten elindulnak a jellemfejlődés útján, a
yuppie kigyógyul arroganciájából, a kísértet pedig megnyugvásra nyer, mihelyst
jóvá teszik a tragédiát, ami miatt e világban rekedt.
Ahogy tavaly, a versenyprogram
legérdekesebb filmje idén is egy iráni darab volt: a Fish & Cat tavalyi művészhorrorja után ezúttal egy fekete
humorú thriller. A Melbourne egy
fiatal párról szól, akik épp emigrálnának Ausztráliába, hogy megkezdjék
egyetemi tanulmányaikat, amikor az indulás napján egy bébiszitter ismerősük
rájuk bíz egy csecsemőt azzal, hogy pár perc múlva jön érte. A nő azonban nem
tér vissza, a babát pedig pár óra múltán holtan találják. Fogalmuk sincs, mi
történhetett. Az eredmény egy végig fordulatos, feszült és morbid thriller,
melynek eseményei bárkivel megtörténhetnének, ugyanakkor mindeközben hősei
bűnbe is esnek, így kalamajkájuk jogos bűnhődés.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 38 átlag: 4.89 |
![](buttons/bontas.gif) |
|