KritikaDoctor StrangeBölcselmük álmodni képesAndorka György
Misztikus
beavatástörténet Escher trükkös geometriájában elbeszélve.
A
Marvel-széria szűk egy évtizede beindított, azóta is olajozottan kattogó
gépezetének töretlen sikerében az egyik kulcsfaktor az agytröszt kitűnő
ráérzése volt, hogy szuperhős-univerzumuk falósejtként olvaszthat magába szinte
minden plázamozi-kompatibilis narratív sémát spielbergiánus kalandtól politikai
thrilleren át heist-filmig, a különböző műfajokkal és sztárokkal horogra
akasztott nézők pedig a zseniális árukapcsolásos stratégiának köszönhetően
azonnal beszippanthatók a franchise-ba
– miközben jól kalkulált vetésforgóval az érdeklődés folyamatosan melegen tartható.
A galaxis őrzői után Marvelék a
harmadik etapra is betervezték egy vadonatúj portál megnyitását, ezúttal a
misztikus harcművészfilm és az urbánus fantasy felé, tiszta lappal induló
eredettörténetükkel új belépési pontot kínálva a Potter-kedvelők mellett akár
még azoknak is, akiknek a címről egy másik Dr. Strange ugrik be, a csajos
kanadai sorozatból.
A
Feige-műhelyben úgy vélhették, egyúttal megtalálták a megfelelő alapanyagot, hogy
valami frisset mutassanak a katasztrófapornóba belefásuló népeknek is: csekély
meglepetést okoz, hogy a képregények Steve Ditko által lefektetett
pszichedelikus világának vászonra ültetése a ciklus vizuálisan ezidáig
legprogresszívebb filmjét eredményezte. A Doctor
Strange egyfelől megidézi a komputeranimáció Michele Pierson által „csodák
éveinek” nevezett hőskorát a 80-90-es évek fordulóján, amikor a fotórealizmus
felé törő médium párhuzamosan egy új, digitális esztétikát is ünnepelt, és a morphing, valamint a procedurális felületek
mással nem létrehozható, sajátos minőségét csodálta; eközben viszont túl is lép
rajta, amennyiben az Escher-geometriát és a folyékony transzformációkat nem
elsősorban „keretezett” attrakcióként működteti, hanem organikus részévé teszi
a jeleneteknek és az élőszereplős akciótérnek, agilisen lecsapva az Eredet
által jó pár éve feldobott labdát.
A stúdiónál
jelentkező koncepciózus mesterember azonban nem pusztán filmnyelvi
játszótérként tekintett az adaptációra: az okkult horrorokra specializálódott
Scott Derrickson (Ördögűzés Emily Rose
üdvéért, Sinister) pontosan tudta,
miért szeretné filmre vinni a képregényeket, és szokatlan vehemenciával küzdött
a megbízásért, hogy a szívének legkedvesebb Marvel-hős sztoriját – az
egyetlent, amelynek a rendezésére saját bevallása szerint hivatott volt – a
kezébe kapja. A balesetben megsérült, majd a gyógyulást keresve a mágia
világába bevezetett idegsebész történetében a kulcsmotívum a szenvedés
transzformatív ereje volt – a filmben a főhős a Hyperion morbid ötletét halványan
idéző fináléban egyenesen megváltó-figurává emelkedik, amikor a főgonosszal
időhurokban szembekerülve a végtelenségig, újra és újra kész lenne meghalni a világ
megmentéséért. Bármily magával ragadó ez az archetipikus történetív, sajnálatos,
hogy míg az alkotók gondosan igyekeztek kigyomlálni az alapanyag mára kínossá
vált rassz-sztereotípiáit és – kevésbé dicséretes módon – politikailag érzékeny
aspektusait (lásd a sidekickből intellektuális mentorrá előléptetett Wongot,
illetve az eredetileg tibeti Ősmágus Tilda Swinton-féle fehér, androgünizált olvasatát),
a doktor film eleji figurája baltával faragott, egyoldalú paródiája marad a
szkeptikus-racionalista tudósembernek, aki dühösen köpködi, „jelentéktelen
porszemek vagyunk egy részvétlen univerzumban”, mígnem testen kívüli utazása
nyomán térdre rogyva hódol be a felsőbb erőknek – külön jópofa, hogy mindennek
Hawking, Turing és Sherlock megformálóját vetik alá, mikor már azt hittük,
semmi nem törheti meg arrogánsan briliáns, egoista humanistánkat.
Ha a
nem is oly indirekt sugallat – az önzetlen és céllal teli élethez csak a
transzcendensen át vezet királyi út – kissé visszatetsző lenne, koncentráljunk
a misztikus beavatástörténetben szelíden és nagyvonalúan „a képzelet teremtő
erő” metaforájára, s szórakoztatni fog legott. Hívő keresztény létére maga a
rendező is úgy véli, egyedül a művészet nélkülözi azt a rendszerépítő
arroganciát, amely megerőszakolja a világ határtalan kiismerhetetlenségét – a
jutalom azonban, akár egy önmagába záródó, lehetetlen formákkal teli
Escher-képnél, itt is csak a kételkedést felfüggesztőké: a vásznon túli,
biztonságosan elszeparált tükördimenzióban néha tényleg vétek felbontani a
szivárványt.
DOCTOR STRANGE (Doctor Strange) – amerikai, 2016. Rendezte: Scott Derrickson.
Írta: C. Robert Cargill. Kép: Ben Davis. Zene: Michael Giacchino. Szereplők:
Benedict Cumberbatch (Strange), Tilda Swinton (Ősmágus), Mads Mikkelsen
(Kaecilius), Chiwetel Ejiofor (Mordo), Rachel McAdams (Christine). Gyártó:
Marvel Entertainment. Forgalmazó: Fórum Hungary. Szinkronizált. 115 perc.
Cikk értékelése: | ![](buttons/szomoru.gif) | ![](buttons/number1.gif) | ![](buttons/number2.gif) | ![](buttons/number3.gif) | ![](buttons/number4.gif) | ![](buttons/number5.gif) | ![](buttons/number6.gif) | ![](buttons/number7.gif) | ![](buttons/number8.gif) | ![](buttons/number9.gif) | ![](buttons/number10.gif) | ![](buttons/vidam.gif) | szavazat: 3 átlag: 6.33 |
![](buttons/bontas.gif) |
|